TÄTTINGAR. 351 



tjell, som författaren besökt i Herjeädalen, Jemtland och Lapp- 

 land, hade han sina tillhåll under häcktiden uch uppehöll sig 

 derstädes dels bland de ständigt qvarliggande snömassorna, 

 dels bland stenar och kli])por eller vid kanten af de större 

 eller mindre polar, som bildat sig af snövattnet. I vide- 

 och björkregionerna syntes han aldrig till. Man kan således 

 med fullt skäl påstå, att denna sparf är en äkta snöfogel, 

 som under alla förhållanden icke trifves annat än i snö och 

 kyla. Det torde förefalla mången bland våra läsare besynner- 

 ligt, att en sparffogel, som i likhet med sina samslägtingar, 

 dagligen är i behof af ganska mycken föda, skall kunna lif- 

 nära sig i trakter, der vegetationen är i sa ytterlig grad torf- 

 tig; men natUren har äfven här, liksom öfverallt, funnit tjenliga 

 utvägar för befrämjandet af sina syftemål. Vid de nyss omnämnda 

 snövattenpölarna lefver nemligen i största ymnighet en liten 

 mygga, som undergår sina förvandlingar i vattnet. Da hennes 

 larve,r äro fullvuxna och skola undergå förpuppning uppkrypa 

 de på vattenpölarnas bräddar eller på snön, som de stundom 

 till milliontal betäcka. Dessa myggor, jemte åtskilliga andra 

 insekter och smådjur, utgöra under sommaren snr)sparfvens 

 vigtigaste näringsmedel. Men denna föda är, såsom man lätt 

 kan förstå, icke tillgänglig hela året om. Vid vinterns annal- 

 kande, då insekterna upphöra att längre hnnas, måste snö- 

 sparfven derföre, liksom många andra foglar, hvilka om som- 

 maren mest lefva af insekter, byta om diet och lemna sin fö- 

 delsebygd, för att pa annat håll söka sitt uppehälle. Han lefver 

 då af hvarjehanda frön och sädeskorn. Det är vanligen i Septem- 

 ber som dessa foglar lemna sina sommartillhåll, för att i stora 

 skaror draga söderut. Till en början sträcka sig deras ströftåg 

 icke så synnerligen långt, utan det är först sednare på hösten 

 eller under sjelfva vintern som de begifva sig till sydligare trakter. 

 Man ser dem då ganska ofta i stora flockar på åkrar och vä- 

 gar i södra Sverige, och ett stort antal flyttar äfven vida längre, 

 till Tyskland och södra Europa. Om våren i Mars eller April, 

 alltefter årstidens beskaffenhet, vända de åter till sina nord- 

 liga sommartillhåll, och hannarna begynna dä att qvittra och 

 sjunga. Både locktonen och sången låta ganska angenämt; 

 den sednare har någon likhet med lärkans. 



