356 TÄTTINGAR. 



fogel anländer hon mycket tidigt om våren, medan ännu snö 

 betäcker större delen af marken, och hon flyttar bort sent om 

 hösten. Ofver hufvud taget är hon den första flyttfogel, som 

 anländer, och det händer icke sällan att en eller annan individ 

 dröjer sig qvar hela vintern i de södra delarna af landet. 

 Eljest begifva sig de flesta till södra Europa och norra Afrika 

 för att öfvervintra. 



Lärkan har, öfverallt der hon finnes, sitt förnämsta stam- 

 håll på odlade fält eller på öppna, gräsbevuxna platser. Här 

 är hon från sin tidiga ankomst om våren till den sena hösten, 

 då hon lemnar oss, i en liflig verksamhet, och hennes raska, 

 drillande sång är i hög grad egnad att skingra enformigheten 

 i de trakter, som äro i saknad af skogens behag och omvex- 

 ling. Hon helsas också med glädje af ung och gammal, när 

 hon kommer åter till fädernejorden, och få äro väl de, som 

 icke erfara ett angenämt intryck, då de första gången om vå- 

 ren få höra hennes muntra qväde från den blåa rymden. Det 

 är, såsom man också ofta har sagt, oskuldens och glädjens 

 fromma, jublande visa, som, enkel, hjertlig och barnslig, utgör 

 en vänlig morgonhelsning från den gryende våren och ett kärt 

 budskap, att ett nytt lif åter börjat vakna i naturen. Men 

 lärkan är dock icke alltid att betrakta såsom en säker bud- 

 bärerska om vårens ankomst. Hon låter stundom, åtminstone 

 i södra Sverige, höra sig redan i början af Februari, då ännu 

 ett par månader med köld och snö kunna återstå, innan naturen 

 vaknar ur sin vinterdvala. 



Om våren och sedan under hela fortplantningstiden sjunga 

 lärkorna flitigast. Under högsommaren hör man dem mindre 

 ofta och emot hösten, i slutet af Augusti, tystna de merändels 

 helt och hållet. De börja då att slå sig tillsammans i mer 

 eller mindre stora och spridda flockar, som draga omkring på 

 fälten och sedermera efter hand lemna landet. Detta in- 

 träfi"ar dock i södra Sverige ganska sent eller först vid vin- 

 terns annalkande. 



Ehuru icke lärkhonorna sakna förmågan att sjunga, är det 

 dock i allmänhet endast hannarna, som lata höra sig. Stun- 

 dom sjunga de på marken, vanligen sittande på en sten eller 



