TÄTTINGAR. 357 



tufva; men i de flesta fall stiga de högt upp i luften med ut- 

 bredd stjert, hastigt rörda vingar och under en oafbruten, lif- 

 ligt drillande sång samt sänka sig derefter under en stilla, 

 sväfvande flygt tillbaka till marken. — I det föregående hafva 

 vi sett, att flera små sängfoglar under fortplantningstiden, ensamt 

 för sångens skull, företaga dylika utflygter, men ingen ibland 

 dem öfverträtfar lärkorna i detta hänseende. Ty då dessa 

 drillande höja sig upp i rymden, sker det med en flygfärdighet, 

 som knappast har sitt motstycke inom fogelverlden, och det 

 är således icke blott deras sång, som är egnad att väcka vår 

 beundran, utan äfven deras egendomliga flygförmåga. Genom 

 båda dessa egenskaper i förening är det just som lärkorna, 

 mer än några andra foglar, bidraga att sprida lif och trefnad 

 på det skoglösa, enformiga slättlandet. 



Lärkan är en öfvervägande nyttig fogel, emedan hon på 

 åkrarna bortplockar en stor mängd ogräsfrön af alla slag. Om 

 sommaren lefver hon äfven till väsendtlig del af insekter och 

 uppföder dermed sina späda ungar. Man har således tillräck- 

 lig anledning att skydda henne, hvarhelst hon förekommer*). 



Sitt bo har lärkan på marken i någon fördjupning bland 

 säden eller gräset. Det är sammanfogadt utan någon särdeles 

 konstfärdighet af torra grässtrån och hår. Aggen äro vanli- 

 gen 4 å 5, till färgen gråaktiga och brunfläckiga. I det södra 

 Sverige lägger hon raerändels 2 kullar årligen. 



1. Till fiirgteckningen nära lik säiiglärkau är 



Tofslärkan (Alauda cristata Linn.). O/van rostgråaktig med 

 svartaktiga Jiäckar ; stjerten kort, utan något rent kvitt; hjessan med 

 en smal fjädertofs. — Längd öfver 1\ tum. 



Denna lärka liknar den föregående, men har kortare, knappt 

 klufven stjert, längre näbb, en smal tofs pä hjessan, som, dä han 

 nedlägges, skjuter ut bakom nacken, samt saknar den rena, hvita 

 färgen pä de yttre stjertpennorna. 



Tofslärkan tillhör egentligen mellersta och södra Europa samt 

 norra Afrika. Dessutom förekommer hon äfven i en stor del 



Det barbariska, i en räare tid tillkomna bruket, att deu första lärka, som 

 om våren skjöts och iipplemnades pä Stockholms Slott, blef betald med 

 en dukat, har numera, siisom bättre är, alldeles upphört. 



