362 TÄTTINGAR. 



8:de Familjen. Härfoglar. 

 Upupidse. 



Såsom vi redan sid. 352 omnämnt, tillhöra äfven dessa foglar, 

 liksom lärkorna, den andra gruppen inom tättingarnas ordning, 

 eller skrikfoglarna, hvilka igenkännas derpå, att tarsens bak- 

 sida är delad i flera plåtar. Från lärkorna skilja sig liärfog- 

 larna hufvudsakligen genom den långa, smala och något nedåt 

 böjda näbben, samt genom armpennorna, hvilka sinsemellan äro 

 ungefär af samma längd och i spetsen knappt inskurna. Bak- 

 tåns klo är nästan rät, liksom hos lärkorna. Hufvudets fjädrar 

 bilda en mycket hög och stor tofs. 



Denna familj är fattig pä arter. De vistas i skogs- och 

 busktrakter, hafva vanligen sina bon uti ihåliga träd eller i 

 murar, klippor o. s. v. och lefva till hufvudsaklig del af insekter. 



Härfogel-slägtet (Upupa Linn.). 



Näbben ganska lång, smal och något nedåt böjd, med in- 

 vändigt platta käkar; näsborrarna nära intill näbbroten, små 

 och nakna. Vingarna breda, temligen stora och afrundade; 

 l:sta handpennan kort, men mycket längre än handtäckfjä- 

 drarna. Stjerten, af medelmåttig längd, är i spetsen tvär och 

 består endast af 10 pennor. Fötterna korta, temligen starka; 

 tarsens baksida försedd med en rad af 8 å 9 sköldar; klorna 

 korta, de främre något litet böjda, den bakre, som är längst, 

 nästan rak. Fjäderklädnaden mjuk; hjessans fjädrar mycket 

 långa, kunna uppresas till en hög, solfjäderformig kam eller 

 tofs. — De båda könen äro lika tecknade, och ungarna föga 

 olika de gamla. 



Anm. Härfoglarna hafva en mycket kort, i eu fördjupning vid 

 näbbroten orörligt fastsittande tunga, och de äro de enda af våra 

 till denna ordning hörande foglar, som sakna sängmuskelapparat 

 (se sid. 31j. 



Härfoglarna äro af medelmåttig storlek. De lefva mest 

 parvis eller ensliga, stundom familjevis, äro skygga och för- 

 sigtiga samt vistas mera på marken än i träden. Den egentliga 

 skogen tillhöra de icke, utan uppehålla sig mest i hagmarker, 



