366 TÄTTINGAK. 



och bullret af årorna i en ökstock, som ros något hastigt; men 

 framlidne Hotjägm. J. af Ströms uppfattning deraf är annor- 

 lunda och till alla delar öfverensstämraande med författarens. 

 Han säger nemligen uti inledningen till sin lilla afhandling om 

 de svenska foglarna: »Första gången jag hörde Härfogeln ropa, 

 trodde jag att det var en hund som skällde på långt afstånd». 

 Det finnes äfven en annan fogel, som har ett liknande läte, nemli- 

 gen perluggla7i (Strix Tengmalmi); men har man blott en gång 

 hört båda dessa foglar, är det likväl sedermera temligen lätt, 

 att vid hvarje tillfälle afgöra hvilken utaf dem man har för sig. 



Såsom vi redan antydt, utgöres härfogelns föda mest af 

 insekter och dessas aiFöda. Men han tillgriper äfven med be- 

 gärlighet maskar, sniglar, snäckor och andra dylika smådjur. 

 Dessa hemtar han nästan uteslutande på marken, vanligen på 

 fuktiga ställen, bland multnade löf och annat skogsafFall eller 

 i kreaturens spillning, hvarest en hel mängd insekter pläga 

 samla sig. Den långa näbben kommer honom dervid väl till 

 pass; men den upphemtade födan slukar han icke genast, lik- 

 som de flesta andra foglar, utan kastar först upp densamma 

 i luften för att sedermera låta den nedfalla i det öppnade 

 gapet. Detta har man iakttagit hos individer, som hållits i 

 fångenskap. 



Sitt bo har härfogeln merändels uti ihåliga träd eller i 

 hål i stengärdesgårdar, murar och klippor. Det består blott 

 af en enkel bale af gödsel, multnad ved, några grässtrån, fjä- 

 drar och mossa. Aggen äro 4 — 6, aflånga och af en rödgrå- 

 aktig färg, utan fläckar. Efter omkring 16 dagar utkläckas 

 ungarna, som tillföras föda af båda föräldrarna. 



Oaktadt härfogeln i allmänhet visar sig ren och putsad, 

 gifves det dock få foglar, som hafva så snuskiga och osnygga 

 bon; ty, utom den gödsel, som han använder såsom byggnads- 

 material, låter han äfven ungarnes exkrementer qvarligga, 

 hvarigenom hela boet förpestas. Härtill bidrager likväl äfven 

 i betydlig mån den stinkande och illaluktande afsöndringen 

 från ungarnas gumpskörtel, hvilken afsöndring dock alldeles upp- 

 hör sedan de blifvit fullvuxna. 



