TÄTTINGAR. 369 



svalor kunde finnas, tycktes det att man såsom premier gerna kunde 

 liafva utfästat några hundrade eller några tusende riksdaler i 

 stället för 30, som nu voro den högsta belöningen. Författa- 

 ren känner icke rätta anledningen härtill; men troligt är, att man 

 icke genom utfästandet af några större penuingesummor velat locka 

 folket till ett så fåfängt och onyttigt arbete som att söka svalor 

 under isen i kärr och sjöar. Hvad åter de förklaringar angår, som 

 stå att läsa i Öfversigten af K. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar 

 för 1849 och 1850 öfver uppfångade s. k. svalor, så vore de mer 

 eller mindre egnade att skingra den gamla, inrotade villfarelsen. — 

 Ingen har dock, så vidt vi förstå, Ijehandlat detta ämne sä väl och 

 framdragit så klara bevis mot svalans vintersömn jjå sjöbotten som 

 Prof. Nilsson. Han yttrar derom följande : "Man skulle väl anse 

 sig hafva skäl till den förmodan, att en så orimlig barnsaga, som 

 den om svalors vinterdvala under isen pä botten af dammar och 

 kärr, numera icke blefve trodd eller på fullt allvar berättad, alldra- 

 minst af någon, som i närvarande tid gjorde anspråk pä naturhisto- 

 riska kunskaper. Så förhäller det sig likväl icke; ännu söker man 

 att genom missförstådda eller oredigt från lång tid tillbaka erinrade, 

 eller kanske t. o. m. diktade händelser, leda nämnde orimlighet i 

 bevis. Anraärkningsvärdt är dock, att alla de sagor, man derom 

 berättar, har man hört som barn af mormor eller farmor, eller annan 

 mycket trovärdig person, eller också hafva de tilldragit sig i ens 

 egen barndom. Mellan händelsen och berättaren har alltid åtmin- 

 stone ett fjerdedels, oftast mer än ett hälft sekel förflutit. Det vill 

 derföre synas, som om det vore absolut nödvändigt att se en hän- 

 delse genom dimman af en lång tidrymd, för att deraf erhålla den 

 behöriga illusionen. Händelsen berättad i sin sanna enkelhet från 

 i går eller i förgår eller t. o. m. från sistförHutna åren, skulle utan 

 allt tvifvel kunna förklaras, utan behof af ett dylikt underverk, som 

 svalans vinterdvala bland halmen af ett tak, bland stenarna af en 

 qvarndam eller på l)otten af ett tillfruset vatten. Det gifves vis- 

 serligen många under i naturen, många fcnomener, som fylla sinnet 

 med häpnad och förvåning; men uppenbara orimligheter gifves det 

 dock platt icke, — och sådan i högsta grad skulle dock svalornas 

 vintersömn vara, isynnerhet under isen. Naturen gör ingenting för- 

 gäfves; dess verk förråda mästarens vishet, dess handlingar röja den 

 största ändamålsenlighet. Nu veta vi likväl, att af alla foglar ega 

 svalorna den mest utbildade flygapparat och den mest uthällande 

 flygt. Hvem kan föreställa sig att skaparen utrustat svalorna med 

 dessa så starkt utbildade flygredskap och denna förmåga af uthäl- 

 lande flygt, för att mot den annalkande vintern, då alla andra 

 insektätande foglar, äfven de med korta, svaga vingar försedda, 

 flyga undan till varmare zoner, låta dem ymkligt krypa ned i gyttjan 



Zool. II. Foglar. 24 



