370 TÄTTINGAR. 



bland grodor och vattenkryp, och der, skendöda och stelnade dölja 

 sig tills våren återvänder! Någon har yttrat, att då menniskan vill 

 dikta i skaparens stora plan, måste hon dikta ädelt eller ljuger hon 

 påtagligt. Jag känner ingen fulare, orimligare dikt, än den ifråga- 

 varande. Men icke nog härmed; den som har något begrepp om 

 animala lifsfunktionerna och om vilkoren för deras utöfning, stöter 

 här på flera upjjenbara orimligheter. Alla foglar rugga (ömsa fjä- 

 derbeklädnaden) åtminstone en gäng om året. För att inom få 

 veckor alstra sä utomordentliga produkter, som hela fjädermassan 

 sammantagen, fordras organismens hela ansträngning, en ökad dju- 

 risk värma, lifskrafternas utomordentliga stegring. Ruggningen in- 

 faller derföre, genom naturens visa inrättning, alltid pä en årstid, 

 då fogeln har största tillgång på näringsmedel och då vitaliteten 

 är stegrad till sin högsta kraft. Ja flera fogelarter, som under 

 blidare himmel reguliert rugga 2: ne gånger om året, förmå icke, i 

 vårt oblidare klimat, rugga mer än en gäng, af brist på tillräckligt 

 uppstegrad vitalitet för denna, en så hög grad af ansträngning for- 

 drande förrättning. Och denna förrättning, denna lifskrafternas 

 högsta potentiering, skulle svalan kunna undergå under ett tillstånd 

 af dvala och skendöd i gytjan under isen! Ty det är en sanning, 

 hvarom en hvar lätt kan öfvertyga sig, att då svalan försvinner om 

 hösten har hon gamla, slitna tjädrar med mindre glans och nästan 

 sotig färg, och då hon om våren åter visar sig, har hon en ny, 

 glänsande svart fjäderklädnad. Denna har hon således fått i gyttjan 

 pä sjöbotten!" — Genom de ofvannämnda skrifvelserna till K. V.- 

 Akademien synes det vara ganska påtagligt, att strömstaren gång 

 efter annan blifvit af någon händelse uppfångad under isen, hållits 

 för att vara en svala och således, såsom vi förut (sid. 109) an- 

 märkt, gifvit anledning till den ifrågavarande, orimliga folktron om 

 svalans vintersömn. 



Af denna familj eger vår fauna blott ett enda slägte, inne- 

 fattande några få arter, som äro flyttfoglar. De vistas gerna 

 vid vatten och ett par af dem hafva nära nog sina ständiga 

 tillhåll vid menniskoboningarna. Alla lefva de uteslutande af 

 insekter och bygga konstiga bon, som vi på sitt ställe när- 

 mare skola beskrifva. 



Svaleslägtet (Hirundo Linn.). 



Näbben kort, bred och nedtryckt samt klufven ända un- 

 der ögonen, hvarigenom gapet blifver mycket stort; öfverkäken 

 i spetsen något nedböjd; näsborrarna vid näbbroten nära pan- 



