372 TÄTTINGAR. 



djerfva, modiga och förfölja, såsom vi förut antydt, roffoglarna, 

 då dessa infinna sig vid gårdarna. Härigenom varna de andra 

 foglar, som under tiden hinna att gömma sig undan. 



De hafva en enkel, qvittrande, men ganska liflig och ange- 

 näm sång, som de ofta låta höra. 



I alla länder, hvarest svalor förekomma, tyckes det finnas 

 vissa arter, som med förkärlek söka sina tillhåll der menniskor 

 bygga och bo. Hos oss är detta förhållandet med 2 arter, 

 neiuligen ladusvalan och hussvalan, under det att den tredje 

 arten, eller backsvalan, aldrig bygger sina bon vid husen, utan 

 vanligen i jordbrinkar vid sjö- och flodstränder. De 2 först- 

 nämndas bon äro ganska egendomliga, sammanfogade eller, så 

 att säga, uppmurade af jord, som de i näbben hämta vid vatten 

 och förmedelst den klibbiga saliven häfta tillsammans. Efter 

 torkningen få dessa bon en ganska betydlig fasthet. De byggas 

 alltid under tak eller så, att de äro skyddade uppifrån, och bi- 

 behållas, efter en årlig större eller mindre reparation, icke 

 sällan i flera år. 



A. Stjertens yttersta sidopennor 'mycket långa och spetsiga, 

 hvarigenom stjerten får ett gajfellikt iitseende. Tar- 

 serna nakna. — Hirundo LiNN. 



1. Ladusvalan (Hirundo rustica Linn.). Ofvan svartblå, 

 under livit; pannan och strupen rödbruna. — Längd 7 — 7^ tum. 



Hannen. Ofvan svart, med en starkt blå och till en del 

 violett metallglans. Pannan och öfre delen af strupen röd- 

 bruna; nedanför strupens röda fläck ett bredt, svart tvärband. 

 Alla undre kroppsdelar föröfrigt hvita, mer eller mindre öf- 

 verdragna med rostgult. Vingarna svarta, med en svag, siden- 

 artad, grönaktig glans. Samma färg har äfven stjerten; men 

 dess pennor hafva alla, utom de 2 mellersta, en rundad, 

 hvit fläck raidtpå inre fanet. Näbb och fötter svarta. Iris 

 mörkbrun. 



Honan har mindre brunt på strupen och pannan samt 

 något kortare stjert än hannen. Eljest lik honom. 



