TÄTTINGAR. 375 



dagar sednare, till de norra och nordligaste först i slutet af 

 Maj. Om hösten i September eller Oktober, i norra Sverige 

 ännu tidigare, flytta de äter boit till det inre af Afrika. Innan 

 de anträda denna länga färd, pläga de samlas pä höga hus 

 eller helst i vassbankarna vid sjöar, dammar och kärr; äfvenså 

 bruka de då, såsom nämndt är, sitta i länga rader på tele- 

 graftrådarna. Vid nattens inträde bryta de opp och fortsätta 

 sin resa mot söder. Stundom hvila de dock öfver natten och 

 fortsätta först sin vandring i dagbräckningen följande morgon*). 

 Om våren, då de anlända, komma de vanligen icke i flockar, 

 utan parvis eller ensamma. 



Ladusvalan bygger sitt bo inuti husen, oftast i lador, stall 

 och andra uthus, eller på vindar och loft i boningshusen, sällan 

 i skorstenspipor. Hon väljer alltid sädana ställen, der hon 

 genom en större öppning, glugg eller dylikt kan flyga in till 

 boet. Detta, som är sammanfogadt af klibbig jord samt 

 inuti fodradt med mossa, grässträn och tjäder, är raerändels 

 fästadt under taken vid bjelkar, läkten, fönsterkarmar o. s. v. 

 I södra Sverige torde hon lägga 2 kullar årligen. Aggen äro 

 5 å 6, aflånga, hvita och beströdda med rödaktiga punkter 

 och småfläckar. 



*) Af Mag:r .J. A. WistrdM har förf. emottagit följande mecklelande : »Under 

 en botanisk exkursion, som jag företog under en af de sista dagarna i Au- 

 gusti 1850, till de öar, livilka ligga i Dalelfven, mellan Elfkarleöns och 

 Söderfors jernbruk i norra Uppland, kom jag att förirra mig, så att jag om 

 aftonen helt och hållet hade förlorat rätta vägen. Dalelfven ofvan Elf- 

 karlebyön utvidgar sig nemligen till en längre sjö, uppfylld med hundrade- 

 tals smärre, med löfskog bevuxna holmar, omgifna af vass, starr och andra 

 sjöväxter. Följden häraf blef att jag måste tillbringa natten nästan under 

 bar himmel, ty mitt skydd utgjordes blott af en föga tät trädkrona. Him- 

 len var mulen och det började under natten falla ymnigt med regn. Tidigt 

 på morgonen uppklarnade det och vid sjelfva dagningen hörde jag invid 

 den lilla ön, på hvilken jag bivuakerade, en qvittrande fogeisäng uppstäm- 

 mas. Sängarna voro väl ej synliga, emedan de sutto i den täta vassen; 

 men jag begaf mig ut i min båt och nu uppflögo hundradetals svalor och 

 försvanno snart ur min åsyn. Dessa foglar hade sålunda under sitt flytt- 

 ningstäg här slagit sig ned för att hvila i den täta vassen. Mig föreföll 

 deras muntra qvitter som en afskedssång, pä samma gång det bildade en 

 skön morgonhvmn». 



