388 GÖKFOGLAK. 



Hon letVer vanligen parvis eller enslig. I vissa skogstrak- 

 ter kunna dock flera vara bosatta nära intill hvarandra, hvil- 

 ket man bäst märker under fortplantningstiden, då flera sam- 

 tidigt eller omvexlande låta höra sig. Deras läte är ganska 

 egendomligt och utgöres af ett uthållande, ömsom gröfre och 

 finare urrrrrr, ej olikt ljudet af en surrande spinnrock. Det 

 är egentligen endast hannarna, som frambringa detta läte; ho- 

 norna låta vid boet höra ett mera svagt, skärrande ljud. Van- 

 ligen upprepa de under parningstiden med små afbrott hela 

 aftonen och en stor del af natten denna sång, under det att 

 de liwwa på någon gren i skogen. Då de flyga, låta de stundom 

 höra eo-endomliga, ugglelika läten, hvilket äfven är förhällandet, 

 då man stöter upp dem i sällskap med deras nyss flygvuxua ungar. 



Något bo bygger icke nattskärran, utan lägger sina ägg 

 på marken under eller vid sidan af någon buske. Man har 

 äfven uppgifvit, att hon någon gång skulle lägga sina ägg i 

 trädhålor, bergskrefvor o. s. v. ; men författaren har aldrig fun- 

 nit hennes ägg på dylika ställen. Hon lägger 2 ägg, som till 

 formen äro aflånga, till färgen hvita och fläckiga eller liksom 

 marmorerade af grått och brunt. Ungarna födas dunklädda. 



III. Ordningen: Gökfoglar. 

 Amphiboli. 



Denna ordning är, liksom den föregående, jemförelsevis 

 ganska fattig på arter, och dessa bilda, så att säga, en öfver- 

 gång ifrån tättingarna till en mängd andra foglar, hvilkas orga- 

 nisation öfver hufvud taget synes vara utpräglad efter en i många 

 fall väsendtligen olika grundtyp. Om vi först och främst granska 

 vingarna hos hithörande foglar, sä skola vi finna, att de stora arm- 

 täckfjädrar eller de, som bilda den yttersta raden och hvilka hos 

 tättingarna icke en gång räcka utöfver halfva längden af armpen- 

 norna, äro vida längre och oftast räcka betydligt utöfver armpen- 

 nornas midt, och att vidare de mindre armtäckfjädrarna äro 

 långt talrikare och bilda flera rader. Denna olikhet faller genast 

 i ögonen. (Jemför fig. 73 sid. 379.) Men det är dock icke blott 



