398 GÖKFOGLAR. 



utan är en ibland de mest oroliga foglar, som jemt ocli stän- 

 digt genomströfvar den trakt, hvilken han tagit i besittning. 

 Vanligen sitter han med något nedhängande vingar och upp- 

 lyftad stjert. På marken rör han sig mycket otympligt. 



lian är en ibland de mest egensinniga och ofördragsamma 

 foglar. Det finnes snart sagdt intet djur, med hvilket han lef- 

 ver i godt förhållande, icke en gång med sina egna likar. Der- 

 före ser man heller aldrig två eller flera gökar förtroligt följas 

 åt, och det är blott under fortplantningstiden, som de båda 

 könen vistas i samma trakt, från hvilken hannarna bemöda 

 sig om att bortjaga andra individer af sin art. Om man under 

 den tiden söker att härma gökens läte, infinner han sig genast 

 i en uppretad sinnesstämning, troende sig hafva en hatad rival 

 att bekämpa. Få foglar äro under fortplantningstiden så vilda 

 och stormande som gökarna; men oaktadt de med sådan ifver 

 söka att försvara sina äktenskapliga rättigheter, kan man dock 

 icke gifva dem något godt vitsord såsom trogna makar. Både 

 hannar och honor torde försynda sig i detta hänseende, och 

 det kan icke vara annorlunda, då ingen af dem, såsom vi längre 

 fram skola omtala, hyser den minsta kärlek för sin afkomma. 

 De tyckas nära nog icke känna någon annan glädje här i lif- 

 vet, än att frossa, skrika t)ch kifvas. 



Göken är en mycket glupsk fogel, som dagligen är i behof 

 af en riklig mängd födoämnen. Dessa bestå hufvudsakligen af 

 insekter och larver. Man har påstått, ja de flesta ornithologer 

 äro ännu af den tanken, att göken framför allt annat skulle 

 tillgripa håriga tjärillarver, t. ex. Björnfjärilens (Bornbyx Rubi) 

 och Ilarlekinsspinnarens (Chelonia Caja) larver, hvilkas hår äro 

 spröda och bräckliga samt fastna i magens inre hud, då göken 

 förtär dem. Vi tro fullt och fast att man misstagit sig, då man 

 hållit dylika larver för att vara gökens älsklingsspis, och anse 

 det vida sannolikare, att han endast i nödfall tillgriper dem. 

 Vi skola här med några ord söka att gifva skäl för detta vårt 

 påstående. — Det är väl bekant, att foglarna, åtminstone un- 

 der fortplantningstiden, endast välja sina stamhåll i trakter, 

 der de hafva passande boplatser, eller rik tillgång på sådana 

 födoämnen, som företrädesvis behaga dem, och som de af na- 



