GÖKFOGLAR. 401 



satta både för foglar och däggdjur samt dessutom, såsom 

 larver, för andra parasitiskt lefvande insekter, sä att de nog, 

 göken förutan, liafva sina förföljare, som sätta en gräns för 

 deras alltför stora förökelse. 



Straxt efter sedan göken anländt om våren, börjar hannen 

 att gala, och hans läte: ku ku! ku ku! som han ofta upprepar, 

 är säkerligen för hvar och en väl bekant. Vanligen sitter han^ 

 då han låter höra sin stämma, i toppen af något träd eller 

 fritt på någon af dess grenar, och han håller dervid vingarna 

 nedsänkta, nickar med hufvudet och slår upp den långa stjer- 

 ten. Da det är mulet och duskigt väder, gal han nästan hela 

 dagen, men eljest är det egentligen morgnar och aftnar, som 

 han under hela fortplantningstiden ifrigast låter höra sig. Efter 

 denna tid, sedan ungarna börjat kläckas, tystnar han helt och 

 hållet *). Honan har icke förmågan att gala, utan låter i 

 stället under fortplantningstiden höra ett läte, som har någon 

 likhet med hackspettarnes och kan uttryckas med p/i^^, plitt, 

 plitt. — Vi taga oss här friheten att ur Prof. Sundevalls 

 utmärkta arbete om de svenska foglarna, låna följande, som 

 säkerligen skall intressera alla våra läsare: »Att gökens sång, 

 ehuru enkel och utan all omvexling, är för oss i hög grad be- 

 haglig, behöfver ej berättas för någon **). Man plägar förklara 



*) Ibland andra skrockfulla historier om göken, är äfven deu, att han skulle 

 kunna förvandla sig till hök, allmänt gängse. Den har påtagligen uppkom- 

 mit tillfölje deraf, att göken helt plötsligt vid en viss tid upphör att gala 

 och sedermera helt tyst flyger omkring, liknande, såsom vi nämnt, vid ett 

 flygtigt påseende en sparfhök eller mindre falk. Göken kan naturligtvis 

 lika litet som någon annan fogel, undergå förvandling. Man säger ätVen, 

 att göken tystnar, då han får se den första hösätan; men det är dock icke 

 af denna anledning, han upphör att gala, utan tillfölje deraf, att hans fort- 

 plantningstid vanligen är slut just dä man börjat att skörda gräset. 

 **) »Med otålighet förbidas gökens första rop om våren af ung och gammal. 

 Barnen härma hans säng och räkna, dä de första gängen höra honom, an- 

 talet af ropen, troende att detta antal antyder mängden af de år, under 

 hvilka de ännu få lefva, önskande dervid att ropen mätte blifva rätt många; 

 de redan giftvusua tärnorna önska vid ett dylikt tillfälle tvärtom att ropen 

 må blifva ganska få, såsom bestämmande mängden af de år, de ännu hafva 

 att lefva som ogifta m. m.» "Wright Finl. Fogl. — »Efter det väder- 

 streck, ' i hvilket göken första gängen om våren höres, spä de skrockfulla 

 hvad under året skall hända dem: Höres han från norr, väntas motgång; 

 frän söder död; från öster medgång; frän vester lycka». Nilsson Skand. 

 Fauna. 



Zool. II. Foirlar. 26 



