402 GÖKFOGLAR. 



detta derigenom, att den är en påminnelse om den vackraste 

 tiden på året, Maj — Juni, den enda då lian höres, och man 

 skulle kunna antaga denna förklaring för god, ifall ej så myc- 

 ket annat: gröna fält och lummiga träd, granna blommor och 

 munter foglalåt, herrligt väder m. m. lemnade samma påmin- 

 nelse utan samma verkan; dessutom glädjas vi mången gång 

 öfver att höra göken under fult väder, som äfven då ofta in- 

 träffar. Man skulle kunna föreställa sig, att göktonerna fägna 

 oss, emedan de äro de enda fogeltoner, som äro rena och full- 

 komligt eller nära öfverensstämma med våra musiktoner. Utan 

 tvifvel är detta orsaken, hvarföre vi vanligen föredraga gökens 

 enformiga läte framför många andra foglars ganska lifliga och 

 varierande sång. Men då man, för att få »höra göken», färdas 

 läng väg och njuter deraf ej blott under ett dygn, utan under 

 hela den tid han låter höra sig, så skulle vi, om man, äfven i 

 den vackraste trakt och under det skönaste väder, utsatte en 

 person att pä flöjt återgifva göktonerna, hvilket kan ske med 

 fullkomlig noggranhet, ganska säkert vara både mätta och 

 trötta deraf inom några minuters förlopp, såvida vi ej trodde 

 det vara den rätta göken, som spelade. Det är således hvarken 

 årstiden eller sjelfva musiken, som förorsakar det behagliga in- 

 trycket; utan det är känslan deraf, att dessa toner äro ett ut- 

 tryck af fröjd och belåtenhet hos en varelse, som föröfrigt är 

 oss fullkomligt obegriplig och främmande. De äro de enda ord 

 af hans språk som vi förstå och vi fröjda oss med honom, 

 under det vi känna, att det är samma natur och samma goda 

 gåfvor, som göra oss båda lyckliga och lefnadsglada. — Gök- 

 sången varierar något litet. Af de två tonerna är den första 

 alltid högre; den andra, som får tonvigten, tages vanligen 4, 

 men af de bästa sångarna 5 semitoner lägre. Mindre goda 

 sångare taga den blott 3 semitoner lägre (t. ex. da! eller 

 d hl ellei? d hl). Då de skrikit sig hesa eller mot sång- 

 tidens slut, gifva de ofta falska eller hväsande, eller liksom 

 hickande ljud och sluta eller blanda dem ofta med helt olik- 

 artade, skrattande eller pladdrande läten, såsom schakakaksch! 

 o. s. v. Somliga gökar fördubbla första tonen, såsom: kukuku!» 



