GOKFOGLAR. 405 



mycken tillgifvenhet, hafva derföre den största möda att skaffa 

 honom tillräckligt med näringsmedel och förgås icke sällan dervid 

 af öfveransträngning, Märkvärdigt är, att äfven andra småfoglar 

 icke så sällan biträda vid anskaffandet af föda at honom, eller 

 träda i de egentliga fosterföräldrarnes ställe, da dessa af en 

 eller annan orsak omkommit. Man liar många exempel härpå. 



Det är en gammal sägen att gökhonan skulle utkasta och 

 uppäta boets öfriga ägg, eller att gökungen skulle uppäta de 

 andra ungarna; men, åtminstone detta sednare, är helt visst 

 alldeles ogrundadt. Troligast är, att de ifrågavarande ungarna 

 omkomma af svält, emedan gökungen sjelf tillegnar sig all den 

 föda, som de små fosterföräldrarna kunna sammanskatfa, eller 

 också att han, såsom man i sednare tider iakttagit, helt enkelt 

 vältrar sina kamrater ut ur boet. Afven sedan gökungen, efter 

 omkring 14 dagars förlopp lemnat boet, följes han länge och 

 matas af småfoglarna. Han har då ett eget läte, som är lätt 

 igenkänligt och kan uttryckas med ziss, ziss, ziss eller zissississ. 



Sådan är i korthet denna sällsamma fogels utvecklings- 

 och lefnadshistoria. Mycket kunde ännu dervid hafva varit att 

 tillägga, men det knappa utrymmet nekar oss att vara vidlyf- 

 tigare. Vill man nu emellertid, med stöd af allt det anförda, 

 söka att utforska hvartill han ursprungligen blifvit ämnad och 

 hvilka åligganden han har att uppfylla i naturens allmänna 

 hushållning, så kan man sannerligen icke finna annat, än att han 

 blifvit tillsatt såsom en tuktomästare för de sma, insektätande 

 foglarna. Antager man detta, sa försvinner helt och hållet det 

 mystiska dunkel, i hvilket åtskilliga, isynnerhet tyska, förfat- 

 tare velat insvepa denna fogel, och hans lefnadshistoria ligger 

 då så klar och tydlig för oss: ett bevis pa hvilka beundrans- 

 värda medel naturen understundom begagnar för befrämjandet 

 af sina syftemål. — Mangen torde förundra sig öfver, att na- 

 turen någonsin kunnat behöfva använda några särskilda medel, 

 för att hålla de insektätande småfoglarna inom tillbörliga grän- 

 ser, då, såsom vi förut så många gånger yttrat, dessa foglar, 

 öfverallt, der de finnas, äro af stor nytta. För att rätt kunna fatta 

 detta, måste man tänka sig tillbaka i en tid, då menniskan ännu 

 icke bosatt sig i alla delar pajorden och då hon ännu icke efter sina 



