420 KLÄTTERFOGLAR. 



tajT af den högröda undergumpen, livitgula. Vingarna svarta 

 med 3 — 5 par hvita fläckar, som bilda tvärband. Stjertens 4 

 mellersta pennor svarta, enfärgade; de öfriga utåt livitgula 

 med svarta tvärband. Näbben dunkelt blågrä. Iris rödaktig. 

 Fötterna gröngråa. 



Honan är lik hannen men har något orenare färger och 

 saknar det röda på nacken. 



Ungarna i nästdrägt hafva hufvudet ofvan rödt. 



Denna hackspett skiljes äfven lätt ifrån de följande brok- 

 spettarna på sin något kortare, men isynnerhet tjockare näbb, 

 som åt alla sidor är något kullrig. 



I hela Europa och en stor del af norra Asien är denna 

 hackspett teraligen allmän. Inom Skandinavien förekommer han 

 öfverallt, der lokalen är passande, från Skåne, åtminstone så 

 hångt mot norden, som granen bildar skog. I Finland är han 

 äfven allmän. 



Helst synes han hafva sina tillhåll i sådana glesa barr- 

 skogar, der vindfällen, stubbar och gamla träd finnas; men han 

 trifves äfven i skogar, hvarest barr- och löfträd omvexla, och 

 infinner sig dessutom ofta i rena löfskogar. Under sina ströf- 

 tåg om vintern lemnar han ofta den egentliga skogen och be- 

 gifver sig ut på slättlandet, der små trädgrupper eller till och 

 med enstaka större träd växa. I parker och trädgårdar, som 

 ligga nära barrskogen, ses han ofta. 



Han är munter och liflig; men i allmänhet föga rädd. Då 

 man nalkas det träd, på hvilket han ifrigt klättrar omkring 

 för att söka sig föda, plägar han vanligen flytta sig till en , 

 frånvänd sida af stammen eller grenarna och emellanåt titta 

 fram med hufvudet, för att efterse hvad som är på färde. Han 

 har äfven förmåga att klättra med ryggen nedåt vänd på nära 

 nog horisontalt utlöpande större grenar; men med hufvudet 

 vändt nedåt, liksom nötväckan, förmår han icke löpa på träd- 

 stammarna, om de än äro mycket skrofliga. — Då han mär- 

 ker något ovanligt i skogen låter han merändels höra sitt skarpa, 

 gälla läte: kjich, kjick, kjich Härigenom röjer han lätt sin 

 närvaro, äfvensoni genom sitt huggande i träden, som höres tem- 

 lig;en långt. Pa marken ser man honom endast sällan; men 



