432 HÄFTTÅIGE FOGLAR. 



Isfogeln eller Kungsfiskaren *) (Alcedo Ispid.a T.inn.). Of- 

 van mörkt grönaktig; liela ryggen längsutefter, en incbigd tvär- 

 fläckar på hufvudet samt åtskilliga småfläckar på- vingarna glän- 

 sande aztirblåa; undre kroppsdelarna roströda, med hvitaktig strupe; 

 ett band genom hvardera ögat roströdt, slutar bakat i en hvit fläck; 

 Hjerten mörkblå; fötterna mönjeröda. — Längxl omkring 7 — 74 tum. 



Kungsfiskaren tillhör mellersta och södra Europa samt mot- 

 svarande delar af vestra Asien och norra Afrika. Hos oss har han 

 blifvit anträffad några gånger i Skåne samt en gång i Halland och 

 och Södermanland. Vid Arendal och Christiania i Norrige lärer 

 han äfven hafva visat sig. 



Författaren har aldrig sett denna fogel lefvande, utan tager 

 sig här friheten, att, rörande dess lefnadssätt, anföra följande, som 

 blifvit meddeladt (i Sv. Fogl.) af Prof. Sundevall. ^Kungsfiskaren 

 flyger ganska snabbt, men tungt OL'h alltid lågt, med täta vingslag 

 och ej långt ät gången. Han går högst dåligt och aldrig på marken. 

 Han vistas endast vid vatten, för att lura pä ]'of. Detta griper 

 han med näbben genom att störta rätt ned i vattnet, hvarifrån han 

 lika hastigt åter flyger upp. Hans föda utgöres isynnerhet af små- 

 fiskar, såsom Ellrizor (Cyprinus phoxinus) o. d., men äfven, i brist 

 på fisk, af vatteninsekter och larver. Dessa sväljas hela; men fisk- 

 ben o. d. uppkräkas sednare. Han ses alltid ensam och tyckes der- 

 före ej nägorstädes förekomma i mängd. Blott under flygten låter 

 han höra ett kort, svagt läte, såsom tick! — Boet utgräfves i en 

 brant strand eller s. k. äbrink, vid vattnet och några alnar öfver 

 dess yta. Det liknar Strandsvalans och Biätarens. Ingången är 

 temligen trång, omkring 3 fot lång, innerst utvidgad till en något 

 större, rundad kammare. Ingen annan bale lärer finnas än de upp- 

 kräkta fiskbenen; men, emedan boet plägar begagnas flera år å rad, 

 kunna dessa blifva rätt ymniga. Aggen äro 5 — 8 eller t. o. m. 

 flera, glänsande hvita, nästan klotrunda. Hannen säges mata sin 

 hona under liggningen, och båda gemensamt mata ungarna, först 

 med större vatteninsekter, sedan med fisk, so in uppkräkes ur mat- 

 strupen. 



*) Rörande dessa benämningnr yttrar Prof. Suxdkvall: »Denna fogel kan, så- 

 som icke svensk, ej liafva ett eget svenskt namn, men man har ömsom 

 kallat honom Kungsjiskare, efter det engelska Kingfisher, och Isfogel, efter 

 det tyska Eisvogel. Jag har valt det förra, som uttrycker det märkvärdi- 

 gaste draget af fogelns lefnadssätt. Det sednare namnet kan tyckas vara 

 orimligt för en fogel, som älskar värmen och undviker isen; men det är ej 

 härledt af Eis (is), utan af Eisen (jern). Det har, enligt C. Gessner, under 

 medeltiden äfven haft formen Eisenvogel och EijsseiifjaH, af jern-rost-färgen 

 på fogelns bröst. Detta sistnämnda tyckes betyda jerngördel». 



