438 uoFroGLAii. 



intån ocli uttån; mellantån är längst. Hvarje tå är väpnad 

 med en krokig och spetsig klo. Af dessa klor är baktåns och 

 intåns störst och sinsemellan nästan lika stora; uttåns minst. 

 Vanligen äro klorna platta på undre sidan, med något upp- 

 höjda, smala sidokanter; hos fiskljusen äro de dock äfven på 

 undre sidan aftrindade. 



Fjäderklädnaden är hos de hökartade roffoglarna ganska 

 fast och elastisk; hos de uggleartade mera mjuk, yfvig och dun- 

 rik. På vissa kroppsdelar är fjäderklädnaden stundom af en 

 ganska egendomlig beskaffenhet. Sålunda äro hos de flesta 

 hökartade roffoglar underbenens fjädrar eller de så kallade 

 skänkelfjädrarna, mycket långa och nedhängande; hos kärr- 

 hökarna äro hufvudets sidor omgifna med en krans *) af täta, 

 mot spetsen breda småfjädrar och hos ugglorna äro ögonen 

 kretsformigt omslutna af styfva småfjädrar. Dessutom hafva 

 några ugglor mer eller mindre långa fjädertoffsar på pannan. 



Hvad roffoglarnes yttre sinnesorganer beträffar, så äro ögo- 

 nen, om man jemför dem med andra foglars, mycket stora. 

 Hos nattugglorna äro de till och med större än hos alla andra 

 foglar af lika kroppsstorlek. Synen har också hos roffoglarna 

 en utomordentlig skärpa, hvarom vi redan sid. 10 yttrat några 

 ord. Afven hörseln är hos dessa foglar ganska fin, och örat 

 har, isynnerhet hos nattugglorna, såsom vi längre fram få se, 

 en ganska egendomlig byggnad. Lukten är däremot hos rof- 

 foglarna lika slö, som hos andra foglar, och man har icke den 

 minsta grund för det påståendet, att det skulle vara en utom- 

 ordentligt fin lukt, som leder dem då de spana efter byte. Så 

 tros det likväl i allmänhet vara, men vi kunna försäkra, att 

 det allenast är genom den skarpa synen, som de upptäcka de 

 döda eller lefvande djur, hvilka tjena dem till näring. Sålunda 

 gäller för dessa foglar hvad vi redan (sid. 258) yttrat om kråkfog- 

 larna. — Då örnarna och gamarna flyga i vida kretsar högt bland 

 molnen för att speja efter byte, blifva ofta korpar, kråkor och 

 skator för dem en god ledning, emedan dessa foglar vanligen i 

 stor mängd infinna sig på sådana ställen, hvarest större djur 

 omkommit eller blifvit utlagda. 



*) s. k. halskra^e. 



