454 KOFFOGLAK. 



antyda. Hans fiygt är ytterst snabb och sker vanligen med 

 hastigt rörda, sällan sväfvande vingar. Oftast ser man honom 

 flyga lågt öfver marken; men han svingar sig äfven någon gång 

 högt upp i luften, hvilket isynnerhet är förhållandet om våren 

 eller vid fortplantningstidens inträde. 



Till skaplynnet är han djerf, modig och tilltagsen, men 

 derjeinte i allmänhet taget mycket försigtig och varsam. För 

 menniskan, som nära nog är hans enda fruktade fiende, är han 

 mycket skygg och derföre alltid svår att komma inom skott- 

 håll. I trakter, hvarest han oftare blifvit utsatt för förföljelse, 

 tager han sig isynnerhet väl till vara, och det berättas att 

 han derstädes till nattherberge af försigtighet helst utväljer 

 den täta barrskogen, eller, om någon sådan icke finnes i när- 

 heten, att han nattetid blifver sittande på någon sten eller i 

 något enstaka träd på öppna fältet, hvarifrån han med nog- 

 granhet kan iakttaga hvad som tilldrager sig omkring honom. 

 Om dagarna sätter han sig sällan i träden, utan hvilar vanli- 

 gen på någon sten eller klippafsats. Då han sitter kännes han 

 lätt igen, äfven på afstånd, på den hvita strupen och de svarta, 

 nedlöpande fläckarna på sidorna om näbbroten, och då han 

 flyger kan man lätt på storleken skilja honom från de mindre 

 falkarna, samt på de långa, smala vingarna, den smala stjerten 

 och den väl proportionerade, smidiga kroppsbyggnaden från an- 

 dra foglar. Hans läte är starkt och höres ganska långt. Det 

 kan uttryckas med kgiak, kc/iak eller kojak, kojak. 



Pilgrimsfalken är mycket roflysten och, hvarhelst han vi- 

 stas, en skräck för såväl de större som de mindre foglarna; 

 således för den unga tjädertuppen likaväl som för lärkan. Alla 

 foglar, som han angriper, känna honom äfven ganska väl och 

 söka, då de blifva honom varse, att så fort som möjligt rädda 

 sig undan hans klor. 



Efter alla iakttagelser man gjort, såväl hos oss som i an- 

 dra länder, vill det synas som att denna falk endast skulle 

 lifnära sig af foglar. Bland dufvor och rapphöns anstäl- 

 ler han stundom stor förödelse, änderna förföljer han med en 

 förvånande ihärdighet och till och med sjelfva kråkan, som 

 eljest är så djerf och oförsynt emot roffoglarna, har i honom 



