ROFFOGLAU. 455 



en svår fiende, ja det intriäftar icke sä sällan att hon i långa 

 tider utgör hans snart sagdt enda eller förnämsta jagtbyte. 



Uögst sällan griper han foglar, som sitta på marken; ofta 

 deremot sådana, som tagit sin tillflykt i träden eller som sim- 

 ma på vattnet. Under sina jagter efter rapphöns, skogshöns 

 eller andra foglar, hvilka, som man säger, trycka på marken, 

 flyger han oupphörligt i kretsar öfver det ställe, hvarest fog- 

 larna ligga, och tvingar dem derigenom att slutligen taga till 

 flygten, då han genast är färdig att göra ett byte. Hos duf- 

 vor injagar han stundom sådan skräck, att de till och med 

 störta sig hufvudstupa i vatten. Anderna förföljer han sa 

 länge, tills de blifva alldeles utmattade och icke vidare förmå 

 att dyka. Med ett ord: den mest snabbt flynande fogel för- 

 mår knappast att rädda sig undan för honom, hvartill dock 

 den stora förskräckelsen, som hans närvaro injagar, i väsendt- 

 1ig män äfven torde bidraga. Han flyger då han angriper och 

 föiföljer sitt byte, med en sådan utomordentlig snabbhet, att 

 man knappast är i stånd att med ögat följa alla hans rörel- 

 ser. Man hör blott ett susande ljud och ser ett föremål ned- 

 störta från luften, utan att man ens är i stånd att i detsam- 

 ma igenkänna den roflystne falken. Men denna hetta och öf- 

 verilning i angreppet bringar honom ofta sjelf i fara, i det att 

 han icke alltid kan stäfja sin hejdlösa framfart, utan stundom 

 stöter emot trädgi-enar och hvarjehanda andra föremål, så att 

 han derigenom skadar sig till lif och lemmar. Pallas har 

 dessutom observerat, att pilgrimsfalken understundom, då han 

 med en ilande fart slagit ned på änder, som hvilat på vatten- 

 ytan, nedstörtat djupt i vattnet och omkommit. Om han på 

 samma sätt skulle angripa äfven på marken sittande foglar 

 skulle dylika olyckor helt säkert ganska ofta inträfta; derföre 

 bjuder honom också instinkten, såsom vi redan antydt, att sorg- 

 fälligt taga sig tillvara derför. 



Högst sällan slår han fel på sitt byte, utan fångar der- 

 emot vanligen detsamma med sådan lätthet och ledighet, att 

 hans jagt snarare får utseendet af en munter lek, än en an- 

 strängning. Det gripna bytet dödar han merändels i luften, 

 såvida det icke är en stor, tung fogel, såsom t. ex. en tjäder 



