456 ROFFOGLAIl. 



eller större simfogel, ty i sådant fall torinär han icke att iiyga 

 längt med densamma, utan nedslår snart pä marken för att 

 göra slut på dess lif och begynna sin måltid. Mindre foglar 

 förtär han helt och hållet; men af de större bortplockar han 

 deremot de största tjädrarna och lemnar dessutom äfven oftast 

 innanmätet orördt. 



Helst tillrustar han sitt bo bland stela klippor, dit andra 

 djur hafva svårt att uppstiga och oroa honom. Blott i nödfall 

 synes han häcka i höga träd, och då detta inträftar är det 

 vanligt, att han inkräktar något derstädes befintligt korp- eller 

 kråknäste. Vid slutet af Maj eller i början af Juni — kanske 

 sednare i de norra delarna af landet — finner man hans ägg, 

 som äro 2 å 3 eller högst 4, rundaktiga och till färgen bleka, 

 gulröda med bruna fläckar. Honan rufvar ensam. Ungarna 

 matas till en början med halfsmälta födoämnen ur kräfvan, 

 sedermera med köttet af hvarjehanda slags foglar, som föräl- 

 drarna i riklig mängd föra till dem. Så snart de lemnat boet 

 inöfvas de småningom att sjelfva förskaffa sig sitt uppehälle. 



Ofverallt, der pilgrimsfalken förekommer, anställer han 

 stor förödelse bland det befjädrade vildbrådet och är följakt- 

 ligen att anse såsom en för jagtbanan mycket skadlig roffogel. 

 Vi måste derföre anse såsom en verklig lycka, att han ingen- 

 städes är allmän här i landet; ty i motsatt fall skulle helt 

 säkert de nyttiga foglarna inom kort blifva af honom alldeles 

 utrotade. Man har dessutom rörande pilgrimsfalken gjort den 

 iakttagelsen, att han icke allenast för sitt eget behof dödar 

 en mängd foglar, utan att han äfven, märkvärdigt nog, i likhet 

 med de öfriga ädelfalkarna, drager försorg för åtskilliga andra 

 köttätande foglars uppehälle. Man har nemligen funnit, att 

 dessa falkar, om de, efter att hafva fångat ett byte, blifva 

 oroade eller pa minsta sätt förföljda af andra foglar eller djur, 

 genast släppa och öfvergifva bytet till pris åt förföljaren. 

 Detta tyckes äfven åtskilliga andra roffoglar hafva sig väl be- 

 kant. De sitta derföre helt stilla och overksamma på någon 

 sten eller annan upphöjd plats i närheten, för att noga gifva 

 akt på, när falken fångat ett rof, och, sedan detta skett, 

 skynda fram i ilande fart i afsigt att beröfva honom detsamma. 



