KOFFOGLAU. 459 



annat än då han fångat en Ibgel, som han flerstädes plägar 

 fiirtära. 



Han låter ofta höra ett gällt läte, som kan uttryckas med: 

 (jätli, gäth, gätli . . . eller gick, gick, gick . . . 



De båda könen lefva sinsemellan i ganska godt ftirhallande, 

 och man träffar dera tillsammans icke allenast under fortplant- 

 ningstiden, utan äfven under höstflyttningen. De jaga äfven 

 ofta tillsammans, ehuru de då icke sällan komma i strid om 

 bytet. Mången gång hai" det till och med inträtfat att, da 

 den ena af dem sökt franröfva den andra en nyss fångad fo- 

 gel, denna sistnämnde under stridens hetta kommit lös och 

 räddat sig undan falkarnes vidare förföljelse. 



Lärkfalken är ganska roflysten och till f(')ljd deraf en 

 skräck för de mindre foglarna, synnerligen lör de ibland dem, 

 som hafva sina ständiga tillhåll på fälten eller som hemta sin 

 hufvudsakligaste föda derstädes. Man har funnit, att lärkor, 

 finkar och sparfvar mest äro utsatta för hans förföljelser; men 

 man har äfven dessutom anledning att beskylla honom för an- 

 dra tillgrepp, hvarigenom han blifver förhatlig för jägaren. Un- 

 gar af rapphöns, vaktlar, beckasiner med flera andra dylika, 

 matnyttiga foglar, torde icke så sällan blifva hans byte. Van- 

 ligen griper han sitt rof i Hygten, högst sällan pa marken. 

 Mindre gnagare, såsom t. ex. råttor och sorkar, torde derföre 

 sällan falla i hans klor. Afven insekter fångar han ganska ofta 

 i flygten. Man har flera gångar funnit hans kräfva alldeles 

 uppfylld af gräshoppor, sländor, ollonborrar, flygmyror*) o. s. v. 



Författaren har ofta sett honom om sommaraftnarna, t. 

 o. m. efter solnedgången, hälla en ifrig jagt efter flygande in- 

 sekter. Genom sin utomordentliga flygskicklighet är han äfven 

 i stånd att i flygten gripa sjelfva svalan **), som i .honom 

 har sin ende fiende; ty de större falkarna försmå ett så rin- 

 ga byte och de öfriga roffoglarna ega icke förmåga att tillegna 



') Så benämnas de bevingade hannarna och honorna ibland myrorna. De kön- 

 lösa eller s. k. arbetsmyrorna sakna vingar. De förra svärma omkring i 

 skogarna under fortplantniugstiden. 



**) Det är dock egentligen endast hussvalau, som han jagar; ladusvalau lärer 

 han ej förmå gripa i tiygten. Att han äfven skulle kunna gripa tornsvalan 

 i flygten, som någon författare iippgifver, betvitia vi högeligen. 



