460 ROFFOGLAK. 



sig detsamma. Man är dertore ofta i tillfälle att bemärka, 

 linru svalorna, hvilka eljest, såsom vi förut omtalat, med så- 

 dan djerfhet förfölja roffoglarna, förskräckta skynda sig undan, 

 då lärkfalken visar sig. Stundom blifva de så öfverväldigade 

 af skrämsel vid åsynen af denna falk, att de störta sig likasom 

 döda till marken, hvarifrån man kan upptaga dem med handen, 

 utan att de ens bjuda till att flyga sin kos. Detta omtalas 

 af Naumann och flera andra utmärkta forskare. Nästan på 

 enahanda sätt förhålla sig äfven lärkorna, då de förföljas af 

 denna falk. De kasta sig antingen till marken, hvarest de 

 gömma sig undan bland gräs och buskar, eller också begifva 

 de sig så högt upp i luften, att de hafva falken under sig, i 

 hvilket sednare fall de vanligen undgå honom, emedan han, 

 likasom alla andra falkar, i de flesta fall, fångar sitt byte ge- 

 nom att ofvanifrån störta sig på detsamma. Stundom händer 

 det att de skrämda och förföljda lärkorne taga sin tillflykt och 

 söka sin räddning hos menniskan eller den betande boskapen. 



Sitt bo bygger lärkfalken vanligen i kronan af höga träd, 

 eller också inkräktar han något gammalt kråknäste eller annat 

 passande fogelbo. Sällan torde han häcka i bergsskrefvor. Aggen 

 äro 3 — 5, rundaktiga, till färgen hvitgråa, ofta något i grönt 

 dragande, samt tecknade med bleka och rödbruna fläckar, hvil- 

 ka stå tätt omkring den tjockare ändan. 



I det hela taget torde lärkfalken böra anses såsom en 

 mera skadlig än nyttig fogel, ehuru man kanske i allmänhet 

 bedömt honom alltför strängt. Han dödar visserligen årligen 

 icke endast en stor mängd sådana små foglar — lärkor, finkar 

 och sparfvar — som vi hålla för att vara öfvervägande nyttiga, 

 utan äfven åtskilliga andra, hvilka för jagten kunna vara af 

 någon betydenhet. Men hvad detta sednare angår, vill det 

 dock synas som man oftare anklagat honom för dylika tillgrepp, 

 än han i verkligheten förtjent det; ty om man än under jag- 

 ter efter rapphöns, beckasiner o. s. v. ofta bemärkt att han 

 infunnit sig, så torde han likväl icke alltid haft för afsigt att 

 tillgripa nämnde jagtfoglar, utan snarare de småfoglar, som 

 hunden eller jägaren stött upp. Författaren har åtminstone 

 ingen bestämd uppgift på, att lärkfalken någonsin gripit en sä 



