468 UOFFOGLAU. 



och påflugen. Mest tillgriper han derstädes finkar, sparfvar 

 och andra småfoglar, mera sällan råttor, sorkar,, möss och in- 

 sekter. 



I det förut (sid. 443) omnämnda bihanget till Jagtstad- 

 gan har författaren uttalat den öfvertygelsen, att dvärgfalken *) 

 borde åtnjuta skydd å vår sida. Sannolikt delas denna åsigt 

 af flertalet bland jägare och zoologer; åtminstone tro vi, att 

 man icke någonsin kommer att påyrka och uppmuntra dvärg- 

 falkens förföljelse. Om man nemligen tager i betraktande, att 

 dvärgfalken, under fortplantningstiden och sedan hela sommaren, 

 endast eller hufvudsakligen bebor tjellbygderna i den högre nor- 

 den, att det blott är under flyttningen som han visar sig i de 

 mellersta och södra delarna af landet, och att han förnämligast 

 lifnärer sig af sådana finkar, sparfvar eller andra smäfoLdar, 

 hvilka, jemte honom, bo och fortplanta sig i samma nordliga 

 trakter; så bör man också tydligen finna, att han hvarken för 

 det s. k. jagtbara vildbrädet eller för de öfriga, nyttiga djuren 

 bör vara synnerligen skadlig. Lägger man så vidare härtill, 

 att denna falk under flyttningen till och frän norden, i de fle- 

 sta fall, följer de stora finkskarorna — synnerligen bergfinkar- 

 na — , hvilka mången gång under sina vandringar göra vida mera 

 skada än nytta, sä bör äfven detta vara ett skäl för oss att 

 icke förfölja honom. Författaren känner icke med visshet om 

 dvärgfalken vid sina sommartillhåll i allmänhet har för sed att 

 förgripa sig på ripornas och de öfriga skogshönsens ungar; 

 men häller dock för troligt, att detta icke sä särdeles ofta sker, 

 emedan denna falk, till följd af sitt skaplynne och sin orga- 

 nisation, är att hänföra till de arter, som hufvudsakligen fånga 

 sitt byte i flygten, sällan på marken, hvarest dock de nämnda 

 foglarnas ungar, vårdade och försvarade af modren, nästan 

 ständigt uppehålla sig, till dess de uppnått en sådan storlek, 

 att dvärgfalken icke vidare med någon framgång kan tillgripa 

 dem. Att denna lilla falk, likasom lärkfalken, ofta under jag- 

 ter följer jägaren och hans hundar, torde sannolikt vara mera 

 för de uppjagade smäfoglarnes skull, än för det egentliga vild- 



*) I nämnde Bihang kallad Stenfalk (F. Lithofalco). 



