472 KOFFOOl.AR. 



1 atseende på flygtens snabbhet och uthållighet står torn- 

 falken icke obetydligt efter de föregående falkarna. Sällan 

 flyger han luigt, utan vanligen blott 30 — 50 fot öfver marken, 

 stannar emellanåt för att speja efter byte och håller sig då, 

 såsom nämndt är, stilla på ett och samma ställe i luften, 

 flaxande med vingarna. Blifver han dervid varse ett byte pä 

 marken, störtar han sig jja detsamma med pilens snabbhet; 

 men han slår ofta miste, synnerligen pa snabbfotade smådjur, 

 hvilka i farans stund skyndsamt gömma sig undan. -I flygten 

 förmår han icke fånga en fullvuxen fogel. — Pa marken rör 

 han sig med mera ledighet än de föregående falkarna, och man 

 ser honom icke sällan slå ned vid sädesskylor på åkrarna eller 

 på andra ställen, hvarest en mängd smådjur, såsom råttor, 

 möss och sorkar samt gräshoppor och andra insekter, hälla 

 till. På gärdesgårdsstörar, i toppen af enstaka tråd eller på 

 andra upphöjda ställen i närheten af kärrängar, mossar, sädes- 

 fält o. s. v. ses han äfven ofta sitta för att lura pa rof. Han 

 är hela dagen i verksamhet och slutar först sina jagter teni- 

 ligen sent om aftonen, sedan solen gått ned. 



För menniskan är han ganska skygg och tager sig väl 

 tillvara, då han ser sig på något sätt vara utsatt för förföl- 

 jelse. Men eljest saknar han icke mod. Andra roftoizlar, så- 

 som ugglor, ufvar, vråkar och hökar, förföljer han ganska oför- 

 skräckt; men i dufhöken har han dock en farlig fiende, för 

 hvilken han stundom blifver ett byte. 



Hans vanliga läte utg()res af ett teraligen skarpt skrik, 

 som i det mirmaste kan uttryckas med kli kli kli, och som 

 något olika betonas alltefter den sinnesstämning, i hvilken han 

 befinner sig. 



Sitt bo har tornfalken antingen i hål och remnor i de 

 byggnader, torn eller klippor, der han har sitt tillhåll, eller uti 

 ihåliga gamla träd i skogen. Stundom inkräktar han äfven 

 något gammalt kräk- eller vråkbo. Aggen äro vanligen 3 — 5, 

 röd- eller gulbruna och tätt beströdda med mörkare fläckar; 

 men de variera ganska mycket till färgteckningen, så att man 

 stmidom finner dem, som äro hvitaktiga med smutsbruna sma- 

 fläckar. 



