k()ffo(;lak. 477 



detta ett slags lek, som hannarna emellanåt företaga, medan 

 honan ligger på äggen. Från vråkarna skilja de sig lätt nog 

 under flygten på de mera spetsiga och smala vingarna, inen 

 isynnerhet på den betydligt längre stjerten. — Vråkarna hafva 

 icke på långt när en så snabb flygt som hökarna, utan flyga 

 vanligen fram med mera långsamma vingslag. Emellan en 

 vraks och en höks flygskicklighet synes oss vara ungefär sam- 

 ma skilnad, som emellan en kråkas och en korps. Då vrå- 

 karna dessutom, såsom ofta händer, i vida kretsar svänga om 

 högt i luften, kännas de väl igen pa den korta, afiundade och 

 utbredda stjei'ten. Med kärrhökarna hafva hökarna, då de 

 flyga, en ej obetydlig likhet, men dessa foglars jagtsätt är, så- 

 som vi längre fram pa sitt ställe skola omtala, ganska olika, 

 så att man derutaf vid hvarje tillfälle icke bör hafva synner- 

 ligen svårt att afgöra, hvilket af dessa fogelslag man har för sig. 



List, tilltagsenhet, mod och ett hejdlöst rofbegär äro de 

 mest framstående grunddrag i hökarnas skaplynne. Men de 

 äro derjeinte försigtiga och undvika sorgfälligt hvarje hotande 

 fara. För menniskan äro de under vanliga förhallanden sär- 

 deles skygga och undfly merändels hennes närhet, då de ej, 

 såsom likväl ofta händer, äro förblindade af roflystnad. Dock 

 lärer dem erfarenheten, att menniskan ofta kan vara dem till 

 hjelp, dä de söka sitt byte. De följa derföre icke sällan jä- 

 garen pa ett behcirigt afstånd under hans jagter i skogen och 

 på fälten, för att vara tillreds och gripa det vildbråd, som 

 uppjagas. Deras djerfhet och förslageuhet vid dylika tillfällen 

 äro säkerligen välbekanta för hvarje erfai'en jägare. Denna 

 list hafva föröfrigt hökarna gemensam med lärkfalken. Den 

 tredje tjufven, som infinner sig på jagterna, är kråkan; men 

 hon lurar endast på och griper det skadskjutna eller för jä- 

 garen undkomna, dödade vildbradet. 



Hökarna äro afgjorda fiender till alla de djur, hvilka de, 

 om än med möda, hafva nog styrka att kunna bekämpa, och 

 de fånga sitt byte både då det sitter stilla, flyger eller sprin- 

 ger. Mest gripa de dock sitt rof på marken eller i träden. 

 Stundom inlåta de sig i strid med djur, som äro dem vida 

 öfverlägsna i styrka och storlek, och blifva ofta de segrande; 



