■478 ROFKOGLAR. 



dock händer det äfveii, att de duka under för sin oförsynthet. 

 Icke sällan är deras roflystnad sä stor, att de under sina jag- 

 ter helt och hållet glömma sin egen säkerhet och begå våg- 

 stycken, som bringa dem i förderfvet. 



Då de sittande speja efter byte, intaga de vanligen en lågt 

 belägen plats, på en gärdesgård, en sten eller på en lägre gren 

 i ett träd o. s. v. I toppen eller högt upp i träden tår man 

 vid dylika tillfällen sällan se dem. De skilja sig härigenom 

 från ädelfalkarna, hvilka vanligen sätta sig på topp, då de 

 öfverskåda sitt jagtrevier. I städer och vid gärdar, der duf- 

 höken lurar på dufvor, hvilka hafva sina tillhåll i högt belägna 

 dufslag, får man dock icke sällan vid dylika tillfällen se ho- 

 nom sitta på höga tak, på tornspetsar eller i toppen af höga 

 träd. Sparfhöken brukar ofta sitta undangömd bland trädens 

 grenar, lurande på småfoglar, hvilka han helt hastigt störtar 

 sig på, dä de, omedvetna om den hotande faran, komma i hans 

 närhet. 



Sinsemellan lefva hökarna snart sagdt lika ofredligt som 

 med andra djur. Man finner aldrig 2 eller flera förtroligt föl- 

 jas åt under ströftågen, och det är endast under häckningstiden 

 som de båda könen lefva tillsammans och med ungarna. I 

 fångenskapen dödar ofta honan och uppäter den svagare han- 

 nen, och båda skona icke en gång sina egna ungar, hvilka åter 

 å sin sida icke sällan öfverfalla sina föräldrar. Endast då de 

 i öfvermått tillfredsställt sin hunger, synas de vara mera fred- 

 ligt stämda. 



De bygga sina bon i träden, och honan rufvar äggen en- 

 sam. Sina ägg och ungar försvara de ofta med mod och sjelf- 

 uppoflfring mot andra djur. Det har till och med inträffat, att 

 menniskor, som sökt att plundra deras bo, blifvit af dem anfallna. 



De äro alla mycket skadliga i skog och mark, h varigenom 

 de väl göra sig förtjenta utaf att strängt efterhållas. Detta 

 är i synnerhet förhållandet med den ena af våra arter, nemli- 

 gen dufhöken, som säkerligen är den skadligaste af alla inom 

 landet förekommande roffoglar. 



I fordna tider användes hökarna till jagt på samma sätt 

 som falkarna; men deras obändiga, vilda lynne lade ofta hin- 

 der i vägen för deras fullständiga dressering. 



