484 ROFFOGf.AU. 



Öppna ljungmarker och fält. Sedan ungarna blifvit fullvuxna 

 uppehålla de sig företrädesvis i skogsbryn vid ängar och fält. 

 Om hösten och vintern besöka de ofta bebodda ställen: går- 

 dar, byar och städer. 



Dufhöken är en ensamt lefvande, osällskaplig fogel, som 

 sällan ses tillsammans med sina likar, annat än under fortplant- 

 ningstiden, då de båda makarna hjelpas åt att uppfostra sina 

 ungar; och detta ensliga lefnadssätt har äfven satt sin prägel 

 på hela hans väsende. Han är nemligen, likasom andra osäll- 

 skapliga djur, hvilka lefva af rof, i hög grad roflysten, vild 

 och oförsynt, men derjemte, då sådant erfordras, både listig, 

 försigtig och skygg. Om hans flygskicklighet och sätt att röra 

 sig i luften hafva vi redan i det föregående yttrat några ord och 

 skola äfven återkomma dertill. Hans stämma utgöres af ett 

 starkt ljudande skrik, som är något olika alltefter den sinnes- 

 stämning, i hvilken han befinner sig; men han låter högst sällan 

 höra densamma. Då han är ond eller förtretad, uppger han 

 nemligen ett långdraget Iviä; då han fröjdar sig öfver en lyckad 

 jagt: Iviä, Iviä; vid parningstiden: gäck, gäck, gäck, gick, gich, 

 gick, som vanligen åtföljes af ett upprepadt kjak, kjak. Då 

 han blifver rädd eller hyser fruktan för någonting: viä, viä 

 eller ett svagt vis, vis. 



Dufhöken är i verksamhet större delen af dagen, äfven 

 vid middagstiden, då andra roffoglar merändels hvila. Han 

 genomströfvar ganska regelmessigt ett mycket vidsträckt om- 

 råde och återkommer gerna till samma ställen, hvarest han 

 någon gång förut lyckats gripa ett byte. Hans utomordentliga 

 roflystnad drifver honom att nästan ständigt vara ute på jagt; 

 sällan är han fullt tillfredsställd utan tyckes alltid vara hungrig 

 eller åtminstone färdig att mörda. Hans jagt gäller nästan 

 alla slags foglar, från tjädertuppen till de små finkarna, och 

 dessutom alla däggdjur, som han vågar sig på. Han anfaller 

 sitt utkorade byte såväl i flygten som då det sitter stilla, såväl 

 simmande foglar som löpande däggdjur, och han uppsöker till 

 och med sitt rof på sådana ställen, der det gömt sig undan. 

 Hos alla djur, som hafva skäl att frukta honom, injagar han 

 ofta en sådan skrämsel, att de icke en gång hafva nog be- 



