486 KOFKOULAH. 



Då tillfället medgifver ätnöjer sig dufhöken icke med ett 

 enda byte, utan dödar så mycket lian kan komma öfver, hvar- 

 efter han slår sig i ro för att uppäta alltsammans. 



Ofverallt, der dufhöken visar sig, är han föremål för det 

 största hat, och de fogiar, som våga förfölja honom, underlåta 

 aldrig att göra det. Ifrigast i detta afseende äro kråkfoglarna, 

 sädesärlorna och svalorna. De lentna honom aldrig i fred, och 

 för dessa sednare små fogiar tyckes det vara en synnerligen 

 stor förnöjelse att under stoj och larm sätta efter honom. Af 

 dessa förföljelser synes höken vara mycket besvärad, särdeles 

 som han säkerligen förstår, att det byte, han eftertraktar, just 

 genom dessa foglars varningsrop gömmer sig undan och således 

 går för honom förloradt. 



Dufhöken ådagalägger en ovanlig uthållighet under sina 

 jagter och kan i flera timmar sitta helt stilla på ett och 

 samma ställe, för att speja efter rof. Det är isynnerhet då 

 han lurar på orrar, rapphöns eller andra fogiar, hvilka, då de 

 märka någon fara, trycka på marken, som hans tålamod i detta 

 hänseende sättes på hårdt prof; ty så länge dessa fogiar tro 

 honom vara i grannskapet ligga de helt stilla och orörliga och 

 undgå derigenom uppmärksamheten hos höken, som just afbidar 

 ett tillfälle, då de röra sig, för att genast rusa på och mörda dem. 

 Ofta uthärdar han dock icke den långa väntan, utan begifver 

 sig på annat håll; men han återkommer sedermera i förhopp- 

 ning att göra bättre lycka, hvilken merändels också förr eller 

 sednare går i fullbordan. Man har flera gånger exempel på, 

 att höken på nämnde sätt gjort ända på hela kullar af orre 

 och rapphöns. Mest äro dessa fogiar vintertiden utsatta för 

 hans öfverrumplingar, emedan han då, medan marken är snö- 

 betäckt, lättare blifver dem varse. 



I slutet af April eller början af Maj inträder merändels 

 dufhökens fortplantningstid. De båda könen uppsöka då livar- 

 andra, försvinna från slättlandet och begifva sig utaf till sto- 

 ra, täta och bergiga skogar, der de kunna lefva mera ostördt 

 tillsammans för att fortplanta sitt slägte. Deras tillhåll är da 

 mera svårt att upptäcka, och deras bon, som de bygga högt 

 upp på grenarna invid stammen af höga träd — vanligen gra- 



