ROFFOGLAR. 487 



nar — finner man icke ofta. Det är stort, platt, nedtill sam- 

 manfogadt af torra grenar, upptill af ris och qvistar samt in- 

 vändigt beklädt med friska lafvar och barr, som ofta ombytas. 

 Sjelfva balen är fodrad med dun och tjilder af fogeln sjelf, 

 någon gäng med mossa. Aggen äro 2 — 4, vanligen blaaktigt 

 eller grönaktigt hvita, med bruna fläckar och streck, livilka 

 dock ofta äro otydliga; men de variera till färgteckningen. — 

 Hökarna äro under liggtiden mycket skygga vid boet och smyga 

 sig genast helt tyst och oförmärkt undan, dä man nalkas det- 

 samma; men sedan ungarna blifvit framkläckta äro de mera 

 djerfva. Det säges, att hannen skall rufva äggen och draga 

 omsorg om ungarnas uppfödande, i händelse honan under tiden 

 omkommer eller blifver på något annat sätt urståndsatt dertill. 



Det är, såsom vi förut omtalat (se sid. 214), en allmän 

 sägen, att hökarna göra mesta skadan vid gårdarna under lop- 

 pet af de månader, i hvilkas namn r ingår. Detta har sanno- 

 likt sin förnämsta grund deruti, att nämnde foglar under fort- 

 plantningstiden uppehålla sig i skogarna och att ungarna först 

 i början af September uppnått den storlek och styrka, att de 

 kanna företaga några längre ströftåg eller med hopp om fram- 

 gång kunna bemägtiga sig något större byte. Längre emot 

 hösten draga de sig äfven småningom i större antal nedåt lan- 

 det och uppehålla sig under tiden der, hvarest de hafva till- 

 gång på föda. Dufslag och hönsgårdar äro alltid för dem 

 mycket inbjudande, sedan de uppnått föräldrarnas storlek och 

 styrka, och sedan de icke längre äro dem underlägsna i mod, 

 list och tilltagsenhet. Afven de gamla hökarna hafva under 

 den tiden inga andra omsorger än dem, som deras eget uppehälle 

 kräfver, hvarföre äfven de lockas fram till gårdarna, der höns 

 och dufvor stå dem till buds såsom ett ofta lätt åtkomligt byte. 



För en dödad dufhök betalas 2 R:dr rmt i skottpenningar, 

 således 1 R:dr mindre än för ufven, hvilken förekommer vida 

 mindre talrikt och helt säkert i det hela taget icke är så skad- 

 lig. Detta anse vi vara ett fel i den nya Jagtstadgan, äfven- 

 som att det påtagligen är mindre välbetänkt, att inga skott- 

 premier utbetalas för dunungar af de premiegilla rofioglarna. 

 Man hår anfört såsom skäl, att dessa icke skulle kunna till 



