490 UOFFOGLAK. 



har mera styrka och således med bättre lycka kan bestå en 

 strid än hannen; men föröfrigt gifver ingen den andra efter i 

 djerfhet och list. De äro äfven skygga och försigtiga när sä 

 påfordras och när ej hungern drifver dem att begå vägstycken. 

 Doktor Brehm såg en gång en sparfhökhona, som hade fån- 

 gat en sparf och slagit ned med densamma några få steg från 

 hans bostad för att derstädes förtära honom. Han lät henne 

 i fred och ro begynna sin måltid; men innan hon ännu var 

 fullt färdig dermed, kom en kråka och ville frånröfva henne 

 bytet. Skyndsamt utbredde hon sina vingar och betäckte der- 

 med sitt rof; men då kråkan förnyade gånger stötte på henne, 

 flög hon slutligen upp, höll sparfven i den ena klon, vände sig 

 under flygten så skickligt, att ryggen var nära att stöta emot 

 marken och angrep kråkan med den andra lediga klon så häf- 

 tigt i bröstet, att hon måste begifva sig bort. Man har ofta 

 exempel på att sparfhöken blifvit fångad i det inre af bonings- 

 hus, dit han förföljt någon mindre fogel, som derstädes sökt 

 sin tillflykt. För kort tid sedan berättades till och med, att 

 en sparfhök vid förföljandet af en fogel flög in uti en i full 

 gång varande jernvägsvagn. 



1. Författaren har mer än en gång varit i tillfälle att iakt- 

 taga sparfhökens stora oförsynthet i nyssnämnda afseende. Sålunda 

 sägs han en gäng tlyga med sädan fart emot ett fönster, att rutan 

 gick sönder och han helt plötsligt kom in i rummet, der han blef 

 fångad. En annan gäng tog jag en sparfhökhona i fönstret af 

 mitt rum. Jag hade nemligen några siskor inspärrade i en bur, 

 som var stående i nämnde fönster, då jag en afton i September 

 månad fick höra ett starkt buller och flaxande utanför på rutan 

 och vid närmare efterseende fann, att detta åstadkoms af ifråga- 

 varande hökliona, som ifrigt ansträngde sig för att komma in 

 till fogiarna. Jag gick då försigtigt fram till fönstret och, dold 

 bakom gardinen, framsträckte handen för att aflyfta hakarna och 

 såmedelst öppna detsamma. Höken, som genast märkte att något 

 försiggick inuti ruminet, flög undan, dock icke längre än till en 

 straxt utanför fönstret varande sandgång, der han satte sig, gapan- 

 de och flämtande efter den föregående ansträngningen; men med 

 de gula, blixtrande ögonen oupphörligt riktade på buren och fog- 

 hwna, hvilka nu, sedan fönstret blef öppnadt, visade sig för honom 

 ännu mera tydligt än förut. Jag stod emellertid dold bakom gar- 

 dinen och iakttog med spänd uppmärksamhet hökens alla rörelser. 



