492 ROFFOGLAK. 



dessa förföljare, och han tyckes också rätt väl inse, till hvilken 

 skada de kunna vara för honom; ty sä snart de komma ho- 

 nom nära, svingar han sig i höjden, sväfvar omkring i några 

 små kretsar och flyger derefter åter till skogs. Vid sina an- 

 fall slår han icke sällan fel, hvarföre han gerna, då tillfället 

 så fogar, tager tvenne foglar på en gång. Det fångade bytet 

 för han med sig till något ensligt, fredadt ställe, rycker af de 

 största fjädrarna och uppäter det sedan i all maklighet. Ben, 

 tjädrar och dylikt kastar han derefter upp i små bollar. Unga 

 nästfogiar, isynnerhet sådana, som blifvit utkläckta på marken, 

 höra till hans älsklingsspis. Ur fogelbon tillgriper han äfven 

 äggen. Utom foglar förtär sparfhöken äfven en mängd små 

 gnagare, hvarigenom han gör nytta på fälten och i skogarna; 

 men denna nytta uppväger dock icke på långt när den ska- 

 da han åstadkommer genom att tillgripa en mängd nyttiga 

 foglar. 



Sparfhökens läte hör man sällan annat än vid boet. Det 

 utgöres antingen af ett tätt pa hvartannat utstött 1:1! ki! kil 

 eller af ett mera långsamt kök, kök. Det förra tyckes vara 

 ett slags varningsläte. 



Boet bygger sparfhöken i tät skog, sällan särdeles högt 

 öfver marken, men så mycket skyddadt som möjligt, mest i 

 barrträd nära stammen. Det är sammansatt af torra qvistar. 

 Vid slutet af Maj finner man vanligen 3 — 5, temligen glatta, 

 tjockskaliga ägg af något varierande storlek, form och färg. 

 A^^anligen äro de smutsigt hvita med grönaktig anstrykning samt 

 tecknade med större eller mindre, tydliga eller stundom temligen 

 otydliga, rödbruna, gulröda eller gråbruna fläckar och punkter. 

 Honan rufvar ensam och ligger mycket fast på äggen. Afven 

 om hon flerfaldiga gånger blifver störd, lemnar hon dem sällan. 

 Bada föräldrarna draga försorg om ungarna och föra till dem 

 f()doämnen i riklig mängd; men dessa sönderstyckas och utde- 

 las endast af honan. Hannen lärer dertill vara alldeles oskick- 

 lig. Omkommer således honan, medan ungarna ännu äro små, 

 så måste de svälta ihjäl. Man har anträffat sparfhökbon all- 

 deles uppfyllda med födoämnen, ditförda af den efterlefvande 

 hannen, men i hvilka ungarna varit döda af svält. — Sedan 



