494 ROFFOGLAR. 



kraftiga och starka, med stora, krökta, livassa och på undre 

 sidan platta, skarpkantade klor; tårna belagda med mindre 

 tjäll, utom på öfi'e sidan närmare klorna, der några tvärställda 

 plåtar finnas; skänkelfjädrarna långa; tarsernas fjäderklädnad 

 tät. Stjerten bred, i spetsen något afrundad, räcker till eller 

 något utöfver de hoplagda vingarnas spets. 



Landtörnar finnas öfver hela jorden; men de särskilda 

 verldsdelarna och länderna hysa dock arter, som icke förekom- 

 ma i andra. De flesta bebo under fortplantningstiden och som- 

 maren bergiga, oländiga skogstrakter, der de hafva sina be- 

 stämda, vidsträckta jagtmarker; andra vistas i skoglösa land- 

 sträckor och steppländer. I menniskans närhet slå de sällan 

 eller aldrig ned sina bopålar utan välja i allmänhet till vistelse- 

 ort under sistnämnde årstid ödsliga, folktomma trakter. Men 

 under vintern företaga de vidsträckta utflygter för att skaff"a 

 sig sitt uppehälle och komma då understundom äfven till be- 

 bygda trakter, hvarest de icke sällan blifva så närgångna, 

 att de till och med i åsynen af sin farligaste fiende, menniskan, 

 gripa sitt utsedda byte. Den art, som tillhör vår fauna, är 

 stann- och flyttfogel. 



Landtörnarna föra ett ensligt lif och kunna icke räknas 

 bland de sällskapslika foglarna. Sommartiden tala de åtmin- 

 stone intet intrång af andra örnpar inom det område, som de 

 en gång utvalt till sin jagtmark. Endast vintertiden far man 

 stundom se flera örnar tillsammans, frossande på qvarlefvorna 

 af något dödt större djur; men de skiljas snart åt igen sedan 

 de tillfredsställt sin hunger. — De båda makarna lefva dock 

 troget tillsammans och hysa mycken tillgifvenhet för hvarandra. 

 Det vill till och med synas som om deias ingångna äktenskap 

 skulle vara för hela lifvet. 



Med andra foglar, som icke tjena örnarna till föda, lefva 

 de i temligen godt förhållande. Mänga små foglar bygga och 

 bo i samma skogspark, hvarest örnarna hafva sitt näste, utan 

 att hafva någonting att frukta från deras sida, ja det omtalas 

 t. o. m. att finkar haft sina bon och utkläckt sina ungar i den 

 undre afdelningen af sjelfva örnnästet. Af många mindre fog- 

 lar, såsom svalor, hökar, falkar m. fl., äro örnarna mycket 



