ROFFOGLAR. 495 



besvärade, emedan dessa foglar under skrik och larm förfölja 

 dem, utan att de förmå hålla dem ifrån sig. 



Det obändiiia, vilda, mordlystna och rofgiriga lynne, hvil- 

 ket, såsom vi förut sett, är sa utmärkande för hökarna, åter- 

 finner man icke på långt när så utprägladt hos örnarna. De 

 föra visserligen äfven ett lif, som är rikt på mord och plun- 

 dring, men i hela deras uppträdande ligger dock någonting 

 stolt och ädelt, och de synas röfva endast derföre, att det för 

 dem är en nödvändighet. En sådan uppfattning har man åt- 

 minstone gjort sig om de örnar, livilka bebo de nordiska län- 

 derna. Andra torde finnas med grymmare seder. 



Få rofToglar torde af naturen vara mera rikt begåfvade 

 än örnarna, och bland dem, som tillhöra Europas fauna, skulle 

 vi knappast vara benägna att gifva några andra än ädelfalkar- 

 na ett sådant företräde. Både i kroppsligt och, om man så 

 må säga, i andligt hänseende äro de väl och rikt utrustade. 



Deras flygt är utmärkt skön och ståtlig. Man ser dem 

 ofta med nära nog orörliga vingar kretsa högt i luften, vri- 

 dande på den utbredda stjerten än hit än dit, alltefter den 

 riktning de vilja gifva sin flygt*). Från en svindlande höjd 

 störta de ofta ned med ilande fart på ett fyrfota djur eller 

 fogel, som de blifvit varse på marken, och förfela sällan sitt 

 mål. På marken röra de sig oskickligt, och den ståtliga håll- 

 ning, hvarigenom de i så hög grad utmärka sig, då de flyga 

 eller då de sitta i träden, går derstädes alldeles förlorad. 



Om de yttre sinnenas större eller mindre skärpa hos 

 örnarna hafva vi förut yttrat oss. Hvad åter dessa foglars 

 förståndsförmögenheter beträffar, så torde det blifva svårt att 

 derom gifva ett fullt tillfredsställande omdöme. Så mycket 

 kunna vi dock säga, att de äro bättre utvecklade än man i 

 allmänhet velat låta påskina. 



I det fria tillståndet äro örnarna utomordentligt försigtiga 

 och skygga, då de förmoda att någon fara hotar dem; men 

 deremot dristiga och djerfva, då de anse sig icke hafva något 



*) Då örnarna flyga kunna de skiljas frän andra roffoglar derpå, att de yttre 

 vingpennorna hållas utspärrade, d. v. s. skilda fråu hvaraudra med spet- 

 sarna. 



