498 ROFFOGLAR. 



Sitt sommartillhåll väljer kungsörnen i bergiga, skogiga 

 och ödsliga trakter. I forclna tider, då landet var mindre upp- 

 odladt och skogarna till följd deraf hade en större utsträckning 

 än hvad nu är förhållandet, var han ingenstädes sällsynt här 

 i landet. Nu deremot har han, i likhet med andra djurarter, 

 hvilka undfly menniskans omedelbara granskap, blifvit alltmera 

 undanträngd mot norden, och blott några få enstaka par häcka 

 för närvarande nedåt landet, så att man egentligen kan säga 

 att Ångermanland och Jemtland äro de sydligaste provinser, 

 der han om sommaren regelbundet förekommer och fortplantar 

 sig. — I Finland finnes han, enligt M. V. Wright, i alla sko- 

 giga trakter, till och med i de sydligaste. I Norge häckar han 

 sydligare än hos oss. 



Der kungsörnen en gång slagit sig ned för att bygga och 

 bo, tillväller han sig inom kort herraväldet öfver ett ganska 

 vidsträckt jagtomrade, hvarest han icke tillåter några andra 

 örnpar att bosätta sig. Derinom är han också så att säga 

 en mägtig furste, för hvilken nära nog hela den öfriga fogel- 

 skaran bär en stor fruktan, och som under sina ströftåg inja- 

 gar skräck och fasa hos skogarnas vildbråd, såväl det större 

 som det mindre. Han har också af denna anledning förskaffat 

 sig namnet af foglarnas konung, likasom han äfven, för sin 

 höga, ståtliga flygt, af forntidens folk blef kallad Jupiters 

 budbärare eller himmelens fogel. 



Kungsörnen är en djerf och tilltagsen fogel. I sin näbb 

 och i sina klor eger han fruktansvärda vapen, som sätta ho- 

 nom i stånd att med framgång kunna utkämpa strider med 

 andra djur, och i sina vingar eger han dessutom en sådan 

 styrka, att han med ett enda slag deraf kan döda åtminstone 

 ett så stort djur som en fullvuxen hare. Under sina jagter 

 förstår han också att till sin fördel skickligt begagna dessa 

 "vapen. Sällan eller aldrig återkommer han utan byte från de 

 ströftåg, som han dagligen företager i och för anskaffandet af 

 födoämnen. Vanligen pläga vid dylika tillfällen de båda makar- 

 na följas åt för att i nödfall bistå hvarandra. De utflyga från 

 det ställe, hvarest de hvilat öfver natten, först temligen långt 

 frampå förmiddagen, efter sedan solen gått upp, svinga sig upp 



