RorroGLAR. 503 



Hafsöniarna äro temligen sällskapslika och öfverensstämma 

 i detta hänseende mera med gamarna än med landtörnarna. 

 Likväl är det icke ofta hos oss som man får se flera stycken 

 tillsammans. Vanligen hafva de sina bestämda ställen, dit de 

 gerna begifva sig för att tillbringa natten, för att hvila ut 

 efter jagterna eller för att speja efter byte. Dessa favorit- 

 ställen kunna antingen vara en klippa eller ett gammalt träd, 

 vanligen någon torrgrenig tall. 



Hafsörnarna äro tröga, men kraftiga och, dä det gäller, 

 mycket uthålliga foglar, med ett starkt utprägladt mordbegär. 

 De äro icke pä långt när sä rikt begåfvade som de stora landt- 

 örnarna, utan sakna i allmänhet de egenskaper, som göra dessa 

 till så stolta, ädla och imponerande foglar. Deras rofgiriga 

 lynne yttrar sig i en lägre form, och de framstå alltid i jem- 

 förelse med kungsörnen såsom råa, vilda och mordlystna va- 

 relser. Deras jagtmark är egentligen vattnet, der de utöfva 

 herraväldet öfver flertalet af de öfriga djurarter, hvilka äro 

 hänvisade att jemte dem derstädes söka sina näringsmedel och 

 fortplanta sitt slägte. 



Deras flygt är vida mera långsam än kungsörnens och, 

 ehuru man icke kan kalla dem o viga, röra de sig dock i all- 

 mänhet icke med sådant behag och ledighet som denne sednare. 

 Vanligen äro de skygga och undfly sorgfälligt hvarje förmodad 

 fara, så att jägaren i de flesta fall icke utan möda kan kom- 

 ma dem inom skotthåll. Men, då de icke anse sig hafva någon- 

 ting att frukta, äro de deremot både djerfva, tilltagsna och 

 grymma. Under deras ströftåg vintertiden, dä de hafva mindre 

 rik tillgäng på föda, äro de dock icke så rädda som eljest, 

 utan begifva sig ofta helt frimodigt i närheten af landtgårdar- 

 na, hvarest de ofta blifva fångade i räfsaxar, gropar och an- 

 dra giller. 



I fångenskapen äro de vanligen i början vilda och obän- 

 diga; men blifva dock inom kort ganska tama och fogliga samt 

 hylla sig med mycken tillgifvenhet till sina vårdare. 



De lifnära sig förnämligast af fisk, unga skalar, större 

 vadare och simfoglar af hvarjehanda slag. Afven mindre dägg- 

 djur, såsom harar, fjellräfvar, igelkottar o. s. v. blifva stundom 



