506 IIOFFOGLAR. 



Vid de vatten, der hafsörnen vistas, väljer han helst sitt 

 tillhåll i angränsande skogar och bergstrakter, och det jagt- 

 revier, som han derstädes herrskar öfver och inom hvilket han 

 icke tillåter några andra örnpar att bosätta sig, är ganska 

 vidsträckt. Företrädesvis bygger och bor han i skärgårds- 

 trakter eller vid sjöar, som hafva många skogbeväxta holmar. 

 Der linnes alltid något lugnare vatten, i hvilket han har lätt 

 att upptäcka ett byte, och der vistas ofta äfven skalar eller en 

 mängd sjöfogel, som tillika utgöra föremål för hans jagter. 



Hafsörnen är, såsom vi redan antydt, en trög fogel. Han 

 kan ofta hela timmar sitta stilla på en klippa eller i toppen 

 af ett träd för att speja efter byte. Hans syn och hörsel 

 hafva en utomordentlig skärpa, hvarigenom ingenting, som till- 

 drager sig i närheten, undgår att väcka hans uppmärksamhet. 

 Han kan äfven på långt håll upptäcka ett byte. Då han fly- 

 ger i kretsar öfver boet låter han ofta höra ett starkt hviss- 

 lande läte, som kan uttryckas med: kri, krl, hri, hri, kri. 



De djur, som hufvudsakligen tjena hafsörnen till föda, 

 hafva vi redan i korthet omtalat. Bland sjöfoglar tillgriper och 

 förtär han oftast knipor, prackor, alkor och andra dykänder. 

 De egentliga änderna, hvilka endast såsom ungar eller då de 

 äro stadda i ruggning ega förmågan att dyka, har han dereraot 

 icke så lätt att bemägtiga sig, emedan de gripa till flygten så 

 snart han närmar sig. Orsaken hvarföre örnen har lättare att 

 fånga dykänderna är, att dessa, då de blifva honom varse, söka 

 att genom dykning rädda sig undan. Örnen, som har en skarp 

 syn, ser och följer dem med mycken noggranhet, isynnerhet om 

 vattnet är klart och grundt, och, då de emellanåt måste upp till 

 vattenytan för att andas, är han genast tillreds att gripa dem. 

 Ejdergäsen blifver äfven på nämnde sätt icke sällan hans byte. 

 Stundom händer det att han slår på skalar och större fiskar, 

 hvilka äro så stora att han icke förmår draga dem ur vattnet, 

 utan stundom till och med sjelf blifver neddragen deruti. Man 

 har icke så få exempel härpå. — Under sina ströftåg inåt lan- 

 det slår han icke sällan på lamm, killingar, grisar, harar o. s. v. 

 Han är en mycket glupsk fogel, som på en gång kan förtära 

 stora cjvantiteter föda innan han blifver tillfredsställd. Den 



