524 ROFFOGLAR. 



eller urkantade. Stjerten, som endast helt obetydligt öfver- 

 skjuter de hoplagda vingarnes spets, har breda pennor och är 

 i spetsen svagt afrundad. Fjäderklädnaden lång och temligen 

 yfvig. Iris har vanligen en brunaktig färg. 



De vråkar, hvilka tillhöra vår fauna, äro flyttfoglar, som 

 lemna landet i Oktober och återvända i Mars eller April. Om 

 sommaren hafva de sina tillhåll såväl i bergiga som jemna 

 skogar, helst sådana, som begränsas af fält och öppna platser. 

 Till och med i enstaka skogsdungar på slättlandet slå de icke 

 så sällan ned sina bopålar. Under fortplantningstiden inkräk- 

 tar hvarje par ett visst område i skogen, der det icke tillåter 

 några andra VTåkar att bosätta sig. Eljest äro dessa foglar af 

 ett vida mera fridsamt och fogligt lynne än t. ex. hökarna och 

 kunna ganska väl förlikas med andra roffoglar, om man undan- 

 tager ufven, till hvilken de bära ett dödligt hat. 



Vråkarna flyga icke på långt när med den snabbhet och 

 liflighet som hökarna och falkarna. De äro kanske i detta 

 hänseende mera tröga och oskickliga än de flesta andra rof- 

 foglar. Deras flygt är stundom sväfvande, men sker vanligen 

 med långsamma, afmätta vingslag. Stundom ser man dem dock 

 med nästan orörliga vingar segla omkring i vida kretsar högt 

 i luften. De kännas dä lätt igen på den korta, utbredda och 

 afrundade stjerten. Då de under flygten speja efter byte och 

 märka något sådant på marken, hålla de sig ofta stilla der- 

 öfver med flaxande vingar, likasom tornfalken, och störta sig 

 sedermera på detsamma i sned riktning. 



Man har sagt, att vråkarna äro de trögaste af alla rof- 

 foglar, och att de endast jaga när den yttersta hunger drifver 

 dem dertill. Häruti torde man dock icke hafva uppfattat dem 

 fullt riktigt. Visserligen får man se dem långa stunder, ja 

 mången gång flera timmar, sitta stilla på ett och samma ställe, 

 vanligen på en sten, gärdesgård, jordhög eller i ett torrgrenigt 

 större träd; men de äro dervid visst icke overksamma utan 

 speja omkring sig med den största uppmärksamhet för att på 

 marken upptäcka ett byte. 



Små däggdjur samt ormar, ödlor, grodor, insekter, sniglar, 

 maskar o. s. v. utgöra deras förnämsta föda. Härigenom blifva 



