530 ROFFOGLAR. 



farenhet, som sednare tiders forskningar gifvit vid handen och 

 som i det närmaste fritaga vråkarna från de beskyllningar man 

 slungat öfver dem, och sjelf eger han vanligen hvarken lust 

 eller förmåga att genom direkta iakttagelser i naturen bilda 

 sig något eget omdöme rörande denna sak. Då det nu är 

 fråga om en så nyttig fogels väl eller ve, så synes det oss 

 vara af stor vigt att sanningen så snart som möjligt måtte 

 komma i dagen, och att vräkarnas rätta lefnadssätt blifver 

 kändt, på det att allmänheten derigenoni icke längre måtte 

 hallas i ovisshet om, huruvida dessa foglar böra skyddas eller 

 utrotas. Vi vilja på det varmaste förorda deras skydd, eme- 

 dan det är vår bestämda öfvertygelse, att på samma gång som 

 de, genom att förtära en mängd skadedjur i skog och mark, 

 på åker och äng, äro af betydligt gagn för landtbruket och 

 skogshushållningen, de icke i någon afsevärd mån förgripa sig 

 på det jagtbara vildbrådet. Att vråkarna fånga små harungar 

 samt ännu ej flygvuxna ungar af orrar, rapphöns m. fl. foglar, 

 vilja vi icke förneka, ehuru det helt visst hör till sällsynthe- 

 terna; men deremot tro vi icke att mera utvuxna ungar af 

 nämnde djurslag under vanliga förhållanden falla i deras klor. 

 Prof. Nilsson uppgifver dock, att han en gång funnit en orr- 

 höna i ormvråkens näste, och vi kunna således icke betvifla 

 uppgiftens riktighet. Vi låta emellertid icke, såsom åtskilliga 

 författare, derutaf förleda oss till det antagandet, att orm- 

 vråken under fortplantningstiden stundom skulle hafva för vana 

 att bemägtiga sig äfven större byte; ty det har aldrig blifvit 

 ådagalagdt, under hvilka förhållanden den omnämnda orrhönan 

 blifvit gripen. Hon kunde ju t. ex. redan hafva varit död, 

 felskjuten eller på något annat sätt redlös och lätt åtkomlig, 

 då ormvråken blef henne varse och grep henne. Emellertid 

 har denna enda orrhöna, helt visst mot den vördnadsvärde 

 vetenskapsmannens vilja, kommit att fälla en hård dom öfver 

 vråkarnas slägte och dessutom icke allenast förledt andra för- 

 fattare att, utan några vidare skäl, anklaga dessa nyttiga foglar 

 för samma förseelse, utan äfven att tillvita dem en mängd 



året. Här (i södra Skåne) skötos för uf 225 stycken." Flera dylika om 

 okunnighet vittnande exempel kunna tliyvärr anföras. 



