KOFFOGLAK. 531 



andra dylika incrrepp i jägarens rättigheter. På detta sätt liar 

 man tid efter annan framsatt pa ormvräkens bord de läckra- 

 ste orr- och rapphönsstekar, utan att veta, att man dermed 

 undfägnat en fogel, som, om han sjelf fått välja, heldre låtit 

 sig nöja med en råtta, orm eller groda. 



Om man besinnar, att ornivråken icke eger den liflighet i 

 sina rörelser, den snabbhet och uthållighet i sin fiygt och den 

 styrka i sina klor, som hökarna och falkarna besitta, så skall 

 man också derutaf lätt kunna sluta till, att han icke annat än 

 med en otrolig möda skall kunna fånga de ytterst vaksamma 

 och försigtiga hönsfoglarna, hvilka så väl förstå att gömma sig 

 andan på marken. Lägger man så härtill, att ornivråken icke 

 eger förmåga att fånga någon fogel i tiygten, sä är det tydligt, 

 att han för det matnyttiga fogelvildbrådet icke bör kunna blif- 

 va synnei-ligen skadlig. Det är derföre särdeles glädjande, att 

 hr Th. Hahr i sin förtjenstfulla, nyligen utgifna Jagthandbok 

 icke upptagit denna roffogel bland dem, som jägaren bör hålla 

 efter, utan tvärtom ifrat för dess skydd. 



Troligt är, att man ofta förvexlat vråkarna med dufhiiken, 

 och att de af denna anledning mången gång blifvit anklagade för 

 tillgrepp af matnyttiga skogs- och fältfoglar. Författaren afhörde 

 för någon tid sedan ett samtal mellan några unga, ifriga jägare, 

 som fullständigt bestyrker detta. Då nemligen tal uppstod om 

 vrakens skadlighet, omnämnde en ibland jägarna, att han en 

 gång, under det att han lockade orrfoglar, varseblef en vrak, 

 som kietsade omkring och, i tydlig afsigt att bemägtiga sig 

 orrungarna, lyssnade till lockljudet, samt att han sedermera skjöt 

 vraken för att förvissa sig om, att han icke sett fel. Då nå- 

 gon af sällskapet det oaktadt ännu tvekade, anmärkte samma 

 jägare, för att gifva styrka åt sitt påstående, att han kort 

 derefter hos en person, som väl kände foglarna, erhöll skott- 

 penningar för vraken. Men då derefter upplystes, att inga 

 skottpenningar få utdelas för vråkar, var misstaget uppenbart. 

 Den nytta, som vråkarna tillskynda landtmannen, har vis- 

 serligen ofta blifvit öfverdrifven, men är dock helt säkert gan- 

 ska betydlig. Efter helt låg beräkning deraf, har författaren 

 kommit till följande resultat: 



Zooloftieii. II. Focrlai-. "jt) 



