ROFFOGLAR. 535 



aren hade dereinot dessa foglar icke blitVit störda, hvarföre 

 de åter börjat blifva allmänna. Vidare tillägger samme "för- 

 fattare: "Om norska eller svenska regeringen har det beröm- 

 värda nitet, att genom premiers utbetalande söka förminska 

 antalet af skadliga rofFoglar, torde tiden vara inne att skilja 

 emellan sädana arter, som göra skada och dem, som äro öfver- 

 vägande nyttiga. Till de sednare hör i främsta rummet fjell- 

 vraken. Ej nog att han under foitplantningstiden i norden 

 fih-tär en otrolig mängd af lemlar, möss m. m., utan under hela 

 sin vinterresa till sydliga länder lefver han mest af skadliga 

 gnagare. Man har derför, åtminstone i Tyskland, redan med 

 allvar varit betänkt på att skydda denna vräk jemte hans 

 frände ormvråken". 



Fjellvråken bygger vanligen sitt bo på afsatser af höga 

 klippor, mindre ofta i träd. Det är stort, platt och hopfogadt 

 af ris och pinnar. x\ggen variera till färgteckningen; men äro 

 vanligen grahvita och fläckiga. 



Kärrliök-släj^tet (Circus Savigny.). 



Näbben liten, teuiligen svag och hoptryckt; öfverkäkens 

 undre kant nästan jemn, utan någon tand, men stundom med 

 en svagt antydd flikformig utvidgning; underkäken utan någon 

 inskärning vid spetsen; näsborrarna ovala, horisontelt ställda, 

 sa att deras öfre, nästan räta kant är nära nog parallel med 

 näbbryggen. Hufvudet mer eller mindre fullständigt omgifvet 

 af en, utaf små, tättsittande, spänstiga tjädrar bestående hals- 

 krage eller af ett slags ögonkrets likasom hos dagugglorna. 

 Vingarna långa, räcka, då de hopläggas, till eller nära till 

 stjertspetsen; l:sta handpennan kort, ungefär af lika längd med 

 den 6:te eller 7:de, den 3:dje längst. Stjerten lång och i spet- 

 sen svagt afruudad. Benen höga och spensliga; tarsen, som är 

 något längre än mellantan med klon inberäknad, har på fram- 

 sidan en rad af omkring 15 — 17 tvärsköldar, hvilka dock, 

 likasom hos hökarna, äro otydliga hos äldre individer; de mel- 

 lersta tårnas trampknölar temligen stora, men ej så utst-ående 

 och förlängda som hos hökarna och ädelfalkarna; klorna smala 



