l{()FF(KiLAK. 



äldrania kunna i j-iklig nicängd tilltora dem en särdeles passande 

 föda, och på sådant sätt komina dessa ugglor mer än vanligt 

 att föröka sig. Men då hösten kommer och fjellemlarna börja 

 att försvinna, uppstår till följd deraf brist på föda för detta 

 stora antal ugglor, och de måste då begifva sig af till andra 

 trakter, och det är under sådana omständigheter, som många 

 af dem komma på villovägar långt utom deras egentliga stam- 

 håll. Att ställa fjellugglornas utvandringar helt och hållet i 

 samband med tjellemlarnas, kan ej vara riktigt, emedan de i 

 sådant fall aldrig skulle komma på så långa irrfärder. 



Huruvida de sålunda utvandrande individerna någonsin åter- 

 vända till sina födelsebygder eller omkomma på sina vidsträckta 

 ströftåg, är ännu icke med visshet utrönt; men man antager, 

 att de åtminstone till största delen omkomma, hvilket också 

 har den största sannolikheten för sig, emedan de påtagligen 

 visa sig vara stadda pa villovägar. I detta fall är således 

 fjellugglan afvikande från de egentliga strykfoglarna, hvilka 

 regelbundet återvända till sina häckningsorter efter att hafva 

 tillbringat vintermånaderna i sydligare trakter. 



Fjellugglan är, då hon under sommaren lefver parvis på 

 tjellen, ganska skygg, uppflyger vanligen pä långt afstånd, om 

 man söker nalkas henne, och hennes flygt är både snabb och 

 hög, liknande de större dagroftoglarnas. Då hon livilar, sitter 

 hon oftast på stenar och andra upphöjda föremål, och då man 

 kommer i granskapet af boet eller de utflugna ungarna, förrå- 

 der honan detta genom ett flnt skrik: rich, rich, rick, rick, och 

 genom att, likasom åtskilliga andra foglar, t. ex. morkullor, 

 kasta sig till marken, utbreda vingarna och antaga hvarjehanda 

 konstiga åtbörder. Da hon flyger, låter hon eljest höra ett 

 sträft skrik, som ungefär kan uttryckas med kräu, krä-u. Af- 

 ven under sina vandringar är fjellugglan vanligen ganska skygg. 

 Hon hailer sig då merändels på öppna fält, der hon ofta ses 

 sitta på stenar, jordhögar eller gärdesgårdar. I träden torde 

 hon deremot aldrig taga sin tillflykt, utan håller sig vintertiden 

 under ströftågen, både då hon flyger och sitter stilla, mera 

 utmed marken. 



Hon är en äkta daguggla, som icke i någon mån tyckes 

 vara besvärad af dagsljuset; men hon anställer äfven gerna 



