564 ' KOFFOCiLAR. 



för att vara en temligeii sällsynt foL'e]. Om vintrarna toreta- 

 ger hon, i likhet med åtskilliga andra ugglearter mer eller 

 mindre vidsträckta ströftåg och infinner sig då stundom i trak- 

 ter, hvilka äro belägna långt sydligare än hennes egentliga 

 häckningszon. Sålunda hafva under vissa vintrar enstaka exem- 

 plar blifvit fällda både i Södermanland, Nerike, Vermland o. 

 s. v. I Norge och Finland tyckes hon f<)rekomma på samma 

 sätt som hos oss. 



Beträffande lappugglans lefnadssätt, så känner man ännu 

 icke mycket deroni. Det har nemligen endast några få gånger 

 lyckats zoologerna att iakttaga henne i den fria naturen, och 

 de sparsamma underrättelser man erhållit om henne från be- 

 folkningen i de trakter, der hon har sitt hufvudsakliga tillhall, 

 äro icke fullt pålitliga. Emellertid vet man, att hon förnämli- 

 gast uppehåller sig i stora, ödsliga barrskogar, isynnerhet i 

 gamla tallmoar, och att hon icke är särdeles besvärad af dags- 

 ljuset. Prof. Nilsson yttrar härom: "Man erinrar sig nemli- 

 gen att i den höga nord, der hon vistas, är full dag under 

 flera månader, nästan hela dygnet. Det är troligtvis för att 

 ej bländas af dess starka sken, som hon har ögonen så ovanligt 

 små i jemförelse med kroppsstorleken. Att hon likväl äfven 

 kan, likasom andra ugglcn-, se och uppsöka sitt rof i skymning, 

 är tydligt deraf, att i samma trakter der hon vistas är under 

 flera månaders tid nästan ingen annan dager öfver skog och 

 mark, än det ljus stjernorna och norrskenet sprida." 



Likasom andra foglar, hvilka tillbringa större delen af sitt 

 lif i ödsliga, glest befolkade trakter, der de sällan eller aldrig 

 utsättas för någon förföljelse från menniskans sida, är äfven 

 lappugglan föga skygg, då man nalkas henne, och detta lärer 

 isynnerhet vara förhållandet under hennes ströftåg vintertiden. 

 Vid boet tager hon sig bättre tillvara. Hennes läte skall hafva 

 någon likhet med ufvens och kan uttryckas med huhuhuhn. 



Hennes föda består sannolikt mest af fjelleralar och andra 

 sorkar; men det är dock ganska troligt, att hon äfven tillgriper 

 harar och skogshöns. M. v. Wright nämner, att en hona, 

 som blef skjuten i Enare Lappmark, hade, då hon öppnades, ett 

 orrhufvud jemte en mängd mindre jordsorkar (se I. 264) i magen. 



