572 HOFFOGLAR. 



Perlugglans läte, som hon om aftnarna och sommarnät- 

 terna låter höra i skogen, har någon likhet med härfogelns 

 och kan uttryckas med va va va. På afstånd låter det nästan 

 som ett svagt hundskall, och hon upprepar det ofta. 



Hennes föda består hufvudsakligen af råttor, näbbmöss 

 och sraåfoglar. Huruvida hon bör betraktas såsom öfvervä- 

 gande nyttig eller skadlig har författaren icke varit i tillfälle 

 att utröna. Herr Telegrafkommissarien M. A. Cajanus, som 

 hatt en perluggla i fångenskap, berättar om denna följande: 

 "Tiil föda bekom hon nästan dagligen småfoglar. Fick hon 

 t. ex en mes eller dylik liten fogel, börjades vanligen processen 

 med hufvudet, som efter några ristningar var afslitet, hvarefter 

 det helt nedsväljdes. Härefter följde en paus med hälft til- 

 lyckta ögon^ under det godbiten tycktes långsamt passera till 

 sitt bestämda rum. Ett starhufvud, som en gång fick göra 

 denna resa med näbb och allt, kom mig för ett ögonblick att 

 darra för hennes lif, men försöket lyckades. Härefter började 

 bearbetningen af den öfriga kroppen på så sätt, att några af 

 ena vingens smällfjädrar utrycktes men, vid denna operation 

 förgick vanligen hastigt tålamodet, och var icke kroppen desto 

 större, fick den snart hel och hållen vandra hufvudet efter, 

 hvarvid understundom hände, att oftVets stjertfjädrar stucko 

 utom mungipan hela länga stunden efteråt. Större foglar, tra- 

 star o. d. rördes ogerna, dock höll hon, isynnerhet efter någon 

 fasta, tillgodo med hjernan, bröstet och armmusklerna äfven af 

 dem. Ännu större foglar, såsom en gång en kråka, en annan 

 gång en nötskrika, rördes icke alls. Lösskurna bitar af en 

 bivråk åtos med begärlighet. Af en ekorre förtärdes allt, en- 

 dast icke hufvudet, fötterna, tarmarna och svansen". 



Sina ägg lägger perlugglan i trädhål. De äro 3 — 6. 



c. Pannan saknar fjädertofsar. Örat ganska stort och be- 

 tydligt högre än skallen. Andra handpennan längst, 

 dock föga längre än den l:sta; ingen är i fanet in- 

 skuren. 



Hit hör blott en uggla, som dock egentligen icke bör räknas 

 till vår fauna. Denna är 



