574 DUFFOGLAR. 



bågböjd, sjelfva spetsen något tillplattad, afrundadt trubbig 

 och nagelformig samt är dessutom, sedd ofvanifrän, nästan 

 jemnsmal; den sednare, som genom en tvärintryckning synes 

 något nedsänkt och skild frän den hornartade, hårda delen, är 

 beklädd med en mjuk hud, hvilken, isynnerhet vid näbbroten, 

 är mycket uppsvälld, höjande sig öfver näsborrarna. Dessa 

 sednare visa sig såsom smala, snedt ställda springor, som full- 

 komligt knnna tillslutas. Från näsborrarna utlöper framåt på 

 hvardera sidan om näbbryggen en mer eller mindre bred fåra. 

 Mungiporna sakna borstfjädrar och gå ej långt bakom näbb- 

 roten. Den tjäderklädda hakviken är smal osh sträcker sig 

 ett godt stycke framom näsborrarna. Hufviidet är litet, med 

 hög, kullrig panna, nästan som hos brockfoglarna. Vingarna 

 ottast långa och spetsiga; den 2:dra eller den 2:dra och 3:dje 

 handpennan längst; den l:sta föga kortare; armpennornas täck- 

 tjädrar bilda mänga rader, och de längsta ibland dem sträcka 

 sig utöfver pennornas halfva längd. Stjerten, som har breda 

 pennor, sträcker sig åtminstone med /j af sin längd utanför de 

 hoplagda vingarnas spets. Benen korta och starka; farserna 

 baktill och på sidorna mjuka och beklädda af en vårtig eller 

 tjällig hud, framtill med tväi'plåtar; tårna, 3 framåt och 1 bakåt 

 riktade, äro vid roten sinsemellan fria; mellantan, som är längst, 

 har klon bildad likasom hos tättingarna, nemligen på sådant sätt, 

 att dess inkant är något uppflyttad och klon följaktligen synes 

 något sned; sidotårna äro sinsemellan nästan af samma längd; 

 baktån, som sitter i samma plan som framfarna och, då fogeln 

 går, med hela sin längd stöder på marken, är kortast och har 

 en klo, som knappt är sä starkt utbildad som mellantans, utan 

 stundom svagai-e. I afseende på fotbildningen, äfvensom på 

 vingarnas form, se vi således att dufvorna tendigen nära öfver- 

 ensstämma med blåkråkorna. Fjäderklädnaden till det yttre 

 fast, inåt dunrik eller likasom ullig. Pa halsen finnas ofta 

 små afrundade tjädrar, som vanligen liafva en olika skiftande 

 metallglans. — Könen äro i de flesta fall temligen lika hvar- 

 andra; men ungarna äro deremot något olika de gamla. 



1. I det föregående hafva vi (sid. 25) redan ointalat närings- 

 kanalens byggnad hos foglariia i allmäuliet. Nu vilja vi med nå- 



