578 DUFFOGLAR. 



beständiga iiickningar på hufvudet vid hvarje steg. Deras fiygt 

 är i allmänhet lätt och iithållande, och då de flyga upp, lata 

 de höra ett smällande ljud, som de åstadkomma med vingarna. 



De lefva gerna tillsammans i små sällskaper eller i större 

 €ch mindre flockar, då de på eftersommaien och hösten ströfva 

 omkring med sina ungar på fälten för att söka sitt uppehälle; 

 nun under fortplantningstiden fördela de sig parvis. Det är 

 isynnerhet då man får höra deras viilbekanta, kuttrande läten 

 i skogarna. Dessa läten äro ett slags ömhetsbetygelser, som 

 hannarna egna åt honorna, och de frambringas under bocknin- 

 gar och andra konstiga åtbörder. De båda makarna lefva 

 sinsemellan i mycket godt förhållande och ses ofta mata hvar- 

 andra ur kräfvan eller, såsom man vanligen säger, näbbas eller 

 kyssas. Det är sannolikt af denna anledning, som dufvorna 

 ända sedan uråldriga tider tillbaka varit betraktade såsom 

 mildhetens och den rena oskuldens sinnebilder. 



Dufvor finnas snart sagdt i alla verldsdelar och länder. 

 Det är nästan endast i de kalla polartrakterna som de saknas. 

 De arter, som tillhöra Sveriges fauna, lefva, åtminstone under 

 fortplantningstiden, i skogarna och äro flyttfoglar; men pa 

 några öar vid norska kusten lefver hela året om en dufva, 

 nemligen klippdiifvan, som utgör stammen för den tama dufvan 

 och är allmänt bekant i de flesta landsdelar. 



Dufvornas föda består n;ira nog uteslutande af vegetabi- 

 lier. Dock har man äfven funnit i deras kräfva små gräshop- 

 por, maskar och larver. Mest plocka de växtfrön på marken, 

 och sådana af ärtväxter tyckas synnerligen behaga dem. Detta 

 är åtminstone förhållandet med de arter, som finnas hos oss. 

 Saftiga bär tillgripa de sällan. Den nedsväljda födan uppmju- 

 kas, alldeles på samma sätt som hos hönsen, först i kräfvan, 

 innan den nedgår i magen. De dricka mycket vatten, hvilket 

 de suga eller liksom pumpa uti sig, utan att, såsom de flesta 

 andra foglar, behöfva upplyfta hufvudet för hvarje gång de 

 nedsvälja detsamma. 



Det kuttrande eller kurrande djur, som dufhannarna fi-am- 

 bringa under fortplantningstiden, är nära nog det enda läte. 

 som dessa foglar låta höra, och kan egentligen icke ställas i 



