592 DUFFOGLAR. 



ning. Likasom kanariefogeln efter en trehundraärig doraesticering 

 gifvit upphof åt en ny race — den s. k. holländska kanarifogeln — 

 så har äfven utaf klippdnfvan såsom grundstam under loppet af år- 

 tusenden utbildat sig flera från hvarandra väsendtligt åtskilda hufvud- 

 former eller racer, hvilka tillika visat sig vara fullkomligt konstanta, 

 så att hvarje race bibehåller de för densamma utmärkande känne- 

 tecknen. De olika diifracerna skilja sig från hvarandra och från 

 klippdnfvan icke blott i färg och teckning, utan äfven i anseende 

 till den yttre kroppsformen, uti vissa kroppsdelars större utbildning, 

 uti fjäderklädnadens olika struktur, iiti olika läten, olika flygt och 

 olika hållning på kroppen; men oaktadt dessa yttre olikheter, som 

 temligen skarpt begränsa de skilda racerna, öfverensstämma de lik- 

 väl allesammans med den vanliga klippdnfvan uti inre organisation, 

 hvarigenom man äfven kan förklara den lätthet, hvarmed individer 

 af olika racer jiara sig med hvarandra och frambringa fruktljar 

 afkomma. Genom det sistnämnda förhållandet hafva en mängd 

 mellanracer uppkommit. 



Till de egentliga urracerna räknas päfogeldufvan, perukdufvan, 

 trumdufvan, hönsdufvan, måsdufvan, tummeletten, indiska dufvan och 

 begdetten. De öfriga racerna, hvilka i det följande äfven komma 

 att anföras såsom sjelfständiga racer, äro således egentligen att be- 

 trakta endast såsom mellanracer, uppkomma genom korsning mellan 

 urracerna. 



Huruvida de skilda dufracerna uppkommit af klippdnfvan redan 

 i dess vilda tillstånd, är ett förhållande, som ännu icke med säker- 

 het blifvit utredt. Åtskilliga naturforskare visa likväl benägenhet 

 för ett dylikt antagande, men kunna dock icke derför afgifva fullt 

 giltiga skäl. Hitintills har det heller icke kunnat bevisas, att nå- 

 gon af dufracerna påträffats i vildt tillstånd. Man måste således 

 antaga, att desamma småningom uppstått genom menniskans för- 

 ädlande inflytande på den vilda stammen, genom förändrade lef- 

 nadsförhållanden, genom olika födoämnen och olika klimat. 



Vi öfvergå nu till beskrifningen af de olika dufracerna. 



1. Påfogeldufvan (C. laticauda). Stjerten har 24 — 32 pen- 

 nor, hvilka äro så ställda, att stjerten bakifrån sedd, visar en hvalf- 

 formig urhålkning, hvarigenom densamma på öfre sidan tillika er- 

 håller ett afrundadt utseende. Ehuru af ungefär samma storlek 

 som klippdnfvan, är likväl denna dufva mera symetriskt utbildad 

 och har finare och mera afrundade former. Hufvudet är litet och 

 välbildadt och nacken är antingen slät eller prydd med en spetsig 

 eller kamlik tofs. Halsen är lång, nedtill bred, men afsmalnar små- 

 ningom iippåt. Tårna äro utan fjäderklädnad, och det breda bröstet 

 framåtskjutande. Då fogeln är i upplifvadt tillstånd, pöser han upp 



