DUFFOGLAR. 599 



framemot hösten till den grad sönderslagit sina vingar- att de der- 

 igenom nierändels gå förlorade. För att undvika detta, plägar man 

 derföre på sådana exemplar vid nämnde årstid bortrycka vingpen- 

 norna, sä att de icke vidare kunna flyga ut, förrän nya pennor 

 hunnit utväxa. — Denna dufva kan icke gerna hällas tillsammans 

 med andra raeer uti en och samma l:)ostad, emedan hon genom sin 

 ständiga oro och liflighet stör de andras lugn och bringar oreda 

 inom samhället. — Klatschdufvan har icke någon stor utbredning. 

 Hon träffas endast på några ställen i närheten af Ehenfloden, så- 

 som i Westphalen, Nassau o. s. v. 



13. II lyriska dufvan (C. illyrica). Denna dufva är utmärkt 

 för sina sköna färger. Hufvudet, halsen och undre delen af krop- 

 pen äro nemligen färgade i en egendomlig, gulaktig färgton, som 

 synes vara en sammanblandning af apelsingult och kanelbrunt, och 

 (ifver denna grundfärg är utliredt ett glänsande metallskimmer. 

 Ryggen ocli vingtäckarna hafva dereniot en glänsaiule svart färg. 

 Exemplar af denna dufva rinnas dock, som hafva åtskilliga hvita 

 teckningar. — lUyriska dufvan är en liflig fogel, som förökar sig 

 starkt ocli är lätt att underhålla, emedan hon väl förstår att sjelf 

 utom hus skaffa sig sitt uppeliälle. . Hon finnes uti Illyrien, Tyro- 

 len, Bayern, o. s. v. 



13. Glans- eller Elddnfvaa (C. fulgens). ]/iknar mycket till 

 kroppsställningen en tummelett, men är nästan af samma storlek 

 som klippdufvan. Grundfärgen är iifver hela kroppen svart, men 

 denna grundfärg är tillika öfvcrdragen med ett mycket lysande 

 kopparrödt metallskimmer, som starkt framti'äder på alla kropps- 

 delar, med undantag af stjärten och vingarna. 



14. Indiska dufvan (C. indica). Mindre och mera undersät- 

 sig iin klippdufvan. Näbben ovanligt tjock samt derjemte kort och 

 trubbig. Ögonen äro omgifna af en stor, vårtig krets. Hufvudet 

 har stundom en bred nacktofs. Färgen är svart med en vacker 

 metallglans; men någon gång påträffas dock exemplar, hvilka äro 

 helt hvita och soni hafva på halsen ett rödaktigt metallskimmer. ■ — 

 Denna dufva tillhör de varmare zonerna, såsom äfven namnet an- 

 tyder, och det är egentligen endast derstädes, som man finner hen- 

 ne fullt utvecklad med alla racekännetecknen. 



15. Turkiska, dufvan (C. tui'cica). Denna är större och har 

 jemförelsevis gröfre kroppsbyggnad än klippdufvan. En med vårtor 

 i)esatt krets omgifver ögat, men iir mindre än hos föregående race. 

 Näbben är af vanlig längd, tjock, trubbig och föga böjd. Den hvita 

 uäshuden tjock och skrynklig. IlulViidet understundom prydt med 

 en spetsig tofs. Fjäderklädna(h'ii iir enfärgad, vanligen svart eller 

 r(Kll)run, någon gång hvit eller gul, mera siiUan blå. Hennes hem- 



