602 DUFFOGLAK. 



iir l)rodare med mera glänsande fjädrar. Hannen är derjemte 

 modigare än honan och försvarar sig, om man söker att pålägga 

 lionom något slags tvång; hvaremot honan, såsom varande af ett 

 mera mildt och saktmodigt lynne, underkastar sig detta mera god- 

 villigt. Håller man t. ex. en dufhanne i ena handen och fattar 

 med den andra handen om hans näbb för att sträcka ut halsen, så 

 gör han ett kraftigt motstånd samt söker att draga hufvudet till- 

 baka. Honan underkastar sig deremot försöket vanligen utan sär- 

 deles motsträfvighet. Hannens stämma är mera grof, stark och ut- 

 hållande än honans. Säkrast och äfveu med större lätthet kunna 

 likväl de båda könen särskiljas från hvarandra under parningstiden. 

 Hannen visar sig då outtröttlig uti artighetsbetygelser emot honan, 

 som han beständigt förföljer och genom högljudt kuttrande gifver 

 tillkänna sin ömma låga. Han söker äfven vid detta tillfälle att 

 utveckla och lägga i dagen alla sina kroppsliga behag. Sålunda 

 utbreder han sin stjert, höjer eller sänker densamma, uppblåser 

 kräfvan, bockar sig samt trippar ifrigt och trängtansfuUt efter före- 

 målet för sin kärlek. Honan deremot visar vid detta tillfälle en 

 viss tillljakadragenhet mot sin ifrige tillbedjare och undflyr honom 

 vanligen, dä han genom sin efterhängsenhet blifver henne alltför 

 besvärlig. 



Yngre dufvor skilja sig i allmiinhet från äldre genom en spä- 

 dare och mindre utvecklad kroppsbildning. Sålunda är deras näbb 

 vek, och näshuden till utseendet tunn och späd; derjemte äro klor- 

 na fina och spetsiga samt den nakna delen af foten af en ljusare 

 röd färg. Äldre dufvor hafva deremot, såsom nyss nämndes, alla 

 de ifrågavarande kroppsdelarna både gröfre och mera utliildade. 

 Klorna äro dessutom genom nötning trubbigare, och den nakna 

 delen af foten har en bläröd färg. Hvad slutligen fjäderbeklädna- 

 den l)etr;iffar, så är den hos yngre dufvor af en mera matt färg 

 och saknar den sköna metallglans, som endast visar sig hos fullt 

 utvuxna individer. 



Dufvornas bostäder. Dessa äro de allmänt bekanta dufslagen, 

 hvilka vanligen uppföras på vindar uti boningshusen. Vid anlägg- 

 ningen af ett dufslag har man hufvudsakligen att fästa afseende 

 vid flera omständigheter, som äro af vigt för djurens trefnad och 

 skötsel. Sålunda bör dufslaget förläggas helst mot sydost, emedan 

 dufvorna i hög grad älska morgonsolen; och derjemte bör det vara 

 väl ombonadt, så att icke vind och regn kunna tränga ditin, samt 

 göras otillgängligt för dufvornas fiender, såsom t. ex. för kattor, 

 vesslor, råttor o. s. v. För att man skall kunna göra iakttagelser 

 öfver dufvorna, utan att störa dem, bör dörren till dufslaget vara 

 försedd med en skjutlucka. Framförallt bör likväl dufslaget vara 

 tillräckligt stort och rymligt, så att en menniska lieqvämt kan kom- 



