Vi hafva sagt, att underbenets båda ben {tibia och fibida) bos fullt utbildade och äldre 

 djur lemna vigtiga karakterer för grupperingen af Glires simplicidentati. Dessa ben förete 

 hufvudsakligen tvenne skiljaktiga former. Den ena af dem är den, der fibula är ofullständig 

 derigenom att den nedtill är sammansmält med tibia, så att gränsen mellan dessa båda ben 

 der har försvunnit. Owen uppgifver 1 ), att en transverse.il genomskärning af dem hos Bäfvern 

 visar, att deras täta väggar fullständigt sammansmält med hvarandra. Till denna formen 

 hörer äfven att hafva den öfre ändan af tibia starkt böjd framåt, så att der blir en stor öpp- 

 ning mellan de båda benen, der de äro skilda. Denna form af underbenet tillhör alla de 

 Myomorpha gnagarue, och den torde erbjuda den bästa allmänna karakter genom hvilken 

 denna grupp kan skiljas frän de båda andra grupperna af Simplicidentaterna. Der finnes 

 visserligen ett eller annat undantag, men dessa äro högst få. Det händer någon gång att 

 hos dem, som hafva fullständig tibula, skild från tibia, dessa ben dock nedtill sammanväxa, 

 men man kan då i allmänhet lätt spåra gränsen dem emellan. Exempel derpå lemnar en 

 eller annan art af slägtet Sciuropteriis. A den andra sidan hafva vi bland dem med nedtill 

 sammansmälta underben någon gång en form, der fibula visar sig starkare utbildad och kan 

 temligen tydligt spåras till hela sin längd, och bibehåller sig länge skild från tibia. Exem- 

 pel derpå lemnar oss slägtet Castor, hvilket synes stå på gränsen mellan de Myomorpha och 

 de Seinromorpha gnagarue. Äfven hos Cricetus frumentarius är fibula serdeles stor och starkt 

 utbildad, och torde länge hålla sig skild från tibia. Dessutom får det anmärkas, att de ifrå- 

 gavarande benen äro fullständigt skilda hos helt unga individer af sädana arter, som seder- 

 mera hafva dem nedtill sammansmälta. Hos Dipodiderna är fibula serdeles liten, och hos 

 slägtet Dipus är den sammansmält med tibia under större delen af dess längd ; men man 

 kan dock finna spär till dess nedre ända, eller malleolus, ehuru äfven denna icke är fri. 



Den andra formen, som tillkommer både de Sciuromorpiia och de Hystrichomorpha 

 gnagarue, är den, der fibula ständigt är skild från tibia, och således är tullständig. Denna 

 byggnad af fibula är i allmänhet förenad med en mera rät form af tibia, så att denna upp- 

 till är föga eller icke böjd, och öppningen mellan dessa båda ben är smal. Detta är isyn- 

 nerhet förhållandet hos de Hystrichomorpha gnagarue, och i mindre grad hos de Seinromor- 

 pha, hvilka uti formen af tibia visa en tendens till de Myomorpha. 



Vi vilja äfven yttra några ord om ett annat ben, som isynnerhet hos äldre författare 

 spelat en vigtig rol vid gnagarnes klassifikation. Detta är nyckelbenet, clavicula. G. Cu- 

 VIER 2 ) och Desmakest 8 ) hafva ansett detta ben så vigtigt för klassirikationen, att de derpå 

 grundat indelningen af hela ordningen uti 2:ne grupper, den ena med fullständiga och den 

 andra med rudimentära eller inga nyckelben. Denna indelning har dock befunnits mindre 



') On the Anatomy of Vertebrates, vol. II, p. 381. — Å samma ställe, p. 383, uppgifver samme 

 författare, att hos Helamys (Pedetes caper) fibula har den nedersta ändau {malleolus) åtskild från tibia, 

 ehuru dess nedre tredjedel eljest är sammansmält med denna. Samma förhållande hafva vi observerat 

 hos yngre individer af Arukola agrestis, och det förekommer sannolikt ganska ofta äfven hos andra. Vi 

 se således häraf, att fibula har sina båda extremiteter jemförelsevis mest utbildade. 



2 ) Regne Animale, l:re édit. 1817. 



3 J Mammalogie, 1822. 



