Phascolomys, skiljas derföre: den förra derigcnom att den ofvan bakom gnagtänderna har af- 

 fallande framtänder, som icke efterträdas af permanenta sådana, samt derjemte affallande 

 hörntänder i öfverkäken; och den sednare derigenom att den vexlar framtänder i öfre och 

 undre käken. En dylik vexling äro äfven framtänderna hos Hyrax underkastade, äfvensom 

 snabeldjurens stöttänder, de två mellersta framtänderna i underkäken hos Hippopotamns, och 

 framtänderna i öfverkäken hos hanen af Halicore, hvilka eljest genom sin persistenta pulpa 

 och följaktligen fortgående tillväxt öfverensstämma med gnagarncs, om än deras form och 

 funktion är en annan. 



Framtänderna hos Toxodon hafva varit mycket lika dem hos gnagarne, och med un- 

 dantag af de 2 mellersta i öfverkäken, hafva de haft persistent pulpa, och emaljbetäckning 

 endast på sin främre sida; men deras antal har varit olika, nemligen 4 ofvan och 6 nedan, 

 och de 2 mellersta ofvan hafva varit mindre än de yttre, och sannolikt affallande, och de i un- 

 derkäken hafva haft en prismatisk form, hvilken sannolikt äfven tillkommit de i öfverkäken. 



Den starka utvecklingen af gnagtänderna och deras funktion är förhunden med vissa 

 egendomligheter i benhufvudets byggnad, bland hvilka vi vilja nämna mellankäksbenens be- 

 tydliga storlek, underkäkens form, och, hvad denna beträffar, isynnerhet den mer eller mindre 

 longitudinella formen af underkäkens ledknappar. Mellankäksbenen räcka med sin bakre och 

 öfre del till pannbenet, och skilja de i allmänhet stora näsbenen fullkomligt från öfverkäks- 

 benen. Ehuru denna] karakter skiljer gnagarne från de flesta andra däggdjur, är den dock 

 icke en uteslutande tillhörighet för dem. Vi träffa, såsom Blainville anmärker, samma för- 

 hållande t. ex. hos Elephas, Chiromys, Tarsius, Halicore, Bin/tina, Manatus och stundom Ur- 

 sus, Procyon och Hycena, likväl hos de 3:ne sistnämnda slägtena icke derföre att mellankäks- 

 benen hafva fått en serdeles stark utveckling, utan derföre att pannbenet utsänder framåt å 

 hvardera sidan en lång spetsig process, mellan öfverkäksbenen och näshenen. 



Vi vilja icke här ingå i någon närmare redogörelse för gnagarnes allmänna karakte- 

 rer, emedan dessa redan förut sä mänga gånger blifvit afhandlade, att dervid icke finnes 

 något vidare att tillägga, och vi öfvergå derföre nu till vårt egentligen föresätta ämne, deras 

 systematiska indelning. 



Med hänsyn till framtänderna, som uti gnagarnes karakteristik lemna det vigtigaste 

 momentet, finna vi tvenne olika grupper; den ena, som omfattar det vida största antalet af 

 gnagarne, med 2:ne framtänder i öfverkäken, och den andra med 4 sådana. Dä dessa grup- 

 per icke endast uti de öfre framtändernas antal skilja sig från hvarandra, utan äfven förete 

 andra vigtiga skilj aktigheter, anse vi, att de höra betraktas såsom tvenne underordningar, och 

 vi gifva åt den förra namnet Simplicidentati, till motsättning mot namnet Duplicidentati, livil- 

 ket redan af Illiger och WAGNER blifvit gifvet åt den sednare gruppen, och desto hellre för 

 denna må bibehållas, som det är serdeles lämpligt och grundadt på deras mest utmärkande 

 karakter. 



För grupperingen af den första stora underordningen, Glires Simplicidentati, har man 

 hittills för de större grupperna hufvudsakligen endast anlitat kännemärken, som blifvit hem- 

 tade från benhufvudets olika former. Så har t. ex. Brandt karakteriserat l:sta gruppen, 



